Isbræstudier i Jotunheimen. 
19 
bæk. En vedføiet tegning *) viser tversnittet. Den gik ned i 
isen under en ganske liden vinkel med vertikallinjen. Dyb- 
den søgte jeg at udmaale ved hjælp af en frit faldende sten 
og fandt den at være omtrent 30 m. ; bunden syntes at be- 
staa af is. Jeg fandt ogsaa flere, dels større dels mindre- 
bræbrønde, der dannedes af smaa bræbække og viste en lig- 
nende beldning med vertikallinjen. Paa bræen optræder en 
median overflademoræne, der ogsaa fortsætter nedenfor is- 
kanten, idet den øiensynlig er efterladt i denne stilling . ved 
bræens afsmeltning. Ved bræens nordlige side optræder en 
lateralmoræne, og udenfor denne viser det faste fjeld sig af- 
glattet; men den moutonnerede karakter er ikke tydelig. Oppe 
i fjeldskraaningen paa bræens sydlige side findes nogle i 
rette linjer anordnede afleiringer, som ved nøiere undersøgelse 
syntes at have præget af fra fjeld et nedrasede masser. Hen- 
imod 100 m. nedenfor brækanten viste der sig tydelig mou- 
tonneret fast fjeld med tydelige skuringsstriber i bræens ret- 
ning. Der viser sig ogsaa tydelige spor til, at der maa være 
slidt løs store stene fra det af lithoklaser gjennemsatte, mou- 
tonnerede faste fjeld. Nogle hundrede meter nedenfor de to 
bræer : Sveljenaasbræen og Tveraabræen, findes en større, bue- 
formet endemoræne, der strækker sig tvers over dalen. Den 
synes altsaa dannet paa en tid, da de to bræer stødte sammen 
og dannede en fælles brætunge. Denne form, som i Alperne 
forekommer noksaa hyppig, har jeg ikke truffet blandt Jotun- 
fj eldenes nuværende bræer. I nøie sammenhæng hermed 
staar ogsaa mangelen af veritable medianmoræner. 
Styggehøbræen er en høitliggende botnbræ, der i udseende 
nærmer sig en hængebræ. 
Bukkeholsbræen maa nærmest betegnes som en dalbræ. 
Den er tildels meget opfyldt af sprækker, men viser dog en 
udviklet længdestruktur. Saavel paa den nordlige som paa 
den sydlige side al bræen findes betydelige lateralmoræner. 
Især naar den paa sydsiden optrædende moræne en betydelig 
størrelse ; endel af morænemassen er her superficial. Henimod 
200 meter nedenfor bræen bøier de store lateralmoræner sig 
sammen til en noget spids bueformet endemoræne, der danner 
grænsen mellem en almindelig fj eldvegetation udenfor og en 
2 * 
0 Vedføiet planche, fig. 3. 
