Isbræstudier i Jotunheimen. 
17 
Knut Yoles meddelelse fundet sted to gange: sommeren 1890 
og en tidligere. 
Styggebræen, der er godt kjendt af enhver Graldhøtind- 
bestiger, er en dalbræ, der strækker sit firngebet lige ind til 
:selve „kjæmpens“ fod, ja endog lægger en arm paa dens kraf- 
tige skulder. Firngebetet er gjennemsat af en hel del tildels 
temmelig store spækker. Disse har et meget uregelmæssigt 
forløb: de er snart længdesprækker, snart tversprækker ; snart 
lader de sig ikke henføre til nogen af disse. De transversale 
vender snart den konvexe, snart den konkave side op. Straks 
nedenfor firngrænsen følger et sprækkesystem, der sender sine 
indtil tre meter brede sprækker noget skraat nedover mod den 
nordlige side. Længere nede ophører sprækkedannelsen, ind- 
til den nedre ende igjen fremtræder gjennemsat af sprækker 
nærsagt i alle mulige retninger. Bræens overflade karakteri- 
seres ved en udpræget, tildels uregelmæssig longitudinalstruk- 
tur, en mindre fremtrædende transversalstruktur og ved de af 
ablationen betingede zikzakformede bræbække, der snart ufor- 
styrret snor sig ned over bræen, snart forsvinder i en brønd 
eller grotte, hvor det klare vand og den snart lysere snart 
mere dybblaat farvede is torener sig i at frembringe de mest 
straalende naturfarver. Paa overfiaden findes flere steder en 
eiendommelig vertikal forvitringsstruktur betinget af cylinder- 
formede fordybninger, paa hvis bund findes et fint, sort mud- 
der. Fra det paa rektangelkartet med 6596 betegnede sted 
strækker en større moræne sig opover i vestlig retning. Ifølge 
sin hele karakter maa den betragtes som superficial, og med 
nogle faa afbrydelser i den øvre del gaar den helt ind i 
Galdhøtindens sydlige kjedel, der sandsynligvis har leveret det 
materiale, hvoraf morænen bestaar. I kjedelen selv findes 
nemlig ogsaa en del morænemasse, der synes at danne fort- 
sættelsen af den store ; isen er her dækket af sne, og i midten 
findes en ubetydelig mængde sammensivet vand. Ved bræens 
nedre del findes paa sydsiden en større lateralmoræne, hvor- 
imod en saadan mangler paa nordsiden. De paa bræens over- 
flade hist og her forekommende løse stene erstattes ned mod 
den nedre ende af større superficiale masser, der ordner sig 
mediant. Fra bræen styrter elven sig i raske kaskader ned- 
over det tydelig moutonnerede faste fjeld gjennem en ubety- 
delig grusafleiring, indtil den i 100 — 200 meters afstand gjen- 
Nyt Mag. f. Naturv. XXXIV. I. 2 
