114 
Andr. M. Hansen. 
den betydelige forskel mellem de to sider av storbræen som 
fremgår av så mange kendsgerninger. 
I. Prof. A. Blytts kritik. 
Hvad Blytt bar at indvende direkte mot teorien om, at 
den sidste storbræ-rest blev liggende langt søndenfor vand- 
skillet, er egentlig kun en rent almindelig ført begrundelse 
for bans tilslutning til prof. Scbiøtz’s mening, at storbræ- 
resten måtte bli liggende netop over vandskillet. Scbiøtz’s 
teori kommer jeg senere til. Her vedkommer os kun de av 
Blytt anførte grunde (1. c. s. 37) for, at ban finder Scbiøtz’s 
teori „naturligere“ end min. De kan samles således: Vi bar 
bar endnu „rester av landisen, Folgefon o. s. v. liggende langt 
i vest“ — og „Vore høieste fjeld er endnu de, som bar mest 
sne og is“, mens der på „bine lavere fjeld østenfor vandskillet, 
bvor ifølge Hansen den sidste brærest skal ba ligget, åndes 
kun lidet evig sne og is og ikke spor av jøkler“. 
Det er ganske vist så, at vi nutildags kun bar jøkler på 
vestkysten og i vore bøieste fjeld. Men netop disse bøieste 
fjeld viser ved sine tinder, sine botner og sine svære urer og 
ved mangelen på fremmede blokke, at de bar ligget over stor- 
bræen som nunataker. At vi fremdeles bar lokale bræer der, 
siger derfor bverken fra eller til om, hvorledes den lavere 
storbræ på fjeldmarken nedenfor smeltede av. For den måtte 
dens egne bøideforbold være de avgørende. Videre — det 
forbold Blytt nævner, at de nuværende bræer, Folgefon, Joste- 
dalsbræen, Svartisen o. s. v. bgger „langt i vest på de bøie 
fjeld, som først tar imot bawindene og bringer dem til at gi 
slip på sin fugtigbet“, må ba gjort sig gældende også under 
den deuteroglaciale tid. Det bøie alpeforland med sine talrige 
bræer mot det varme Atlanterhav må ba utfældt det meste av 
nedbøren da som nu, og det før man kommer til storbræens 
egentlige sammenbængende vestkant. Ti som påvist i Strand- 
linje-studier (St.st. s. 103) — og senere skal forklares nærmere — 
nådde den deuteroglaciale storbræs jøkler blot frem til bunden 
av de lange fjorde. Foran sydosts iden af storbræen ligger 
derimot kun et meget lavt og smalt forland. Her tar stor- 
bræen selv mot bawindene, driver dem opover og avkøler 
