116 
Andr. M. Hansen, 
I begge tilfælde må imidlertid jøkeltnngerne antas at ha gåt 
ned gennem dalene, sydover, og efter seternes høider må de 
isåfald tilta i tykkelse efterhvert, som de nærmer sig sit ende- 
punkt. Og denne tiltagen i høide utover måtte svare ikke alene 
til setelinjens stigning men også til dalbundens fald sydover. 
Gludbrandsdalsbræen skulde således i Lesje være bare 110 m. 
mægtig, nær sin ende i Fron derimot 4 gange så mægtig, 
G-lomdalens ved Os 60 m., ved Atna, 110 kilom. utenfor, ca. 
240 m. o. s. v. Make til slike jøkeltunger 100 — 150 km. lange, 
2 — 3 km. brede, der vokser ut mot enden fra 60 til 240 m. 
eller 110 til 460 m. kendes ikke nu for tiden, og man kan 
vel trygt sige, har umulig kunnet eksistere. — Hvis man vil 
undgå denne vanskelighet ved at sige, at se terne ikke samtidig 
har tilhørt en sammenhængende jøkeltunge, kommer man over 
i andre like store. Tænker man sig seterne dannet som side- 
moræne under bræens suksessive tilbaketog nordover, må man på 
grund av, at seternes høide falder i en ret linje, anta, at bræ- 
kanten mot fjeldsiden skulde holdt sig netop i denne linje under 
hele den 100 — 150 km.s avsmeltning — og det likedan i alle 
dalfører. I flere dalfører optræder imidlertid to setelinjer, hvilket 
tvinger en til at anta enten en eneste jøkeltunge av hin utro- 
lige form, som de øverste setehøider viser, der så i et sæt smel- 
tede av til en ny like utrolig, som de lavere setehøider angir. 
Disse kan også følges helt til selve skarhøiderne over vand- 
skillet, hvor jøkeltungen måtte svinde rent hen, mens den altså 
ved yterenden var op til 460 m. Eller man må tænke sig, at 
bræen, når den under sit tilbaketog kom til et sted, hvor 
to seter optræder, først holder sig i ét nivå og så smelter i 
et sæt til et lavere, og at dette gentar sig etappevis bakover i 
over 100 km. utstrækning med en sådan nøiagtighet, at de to 
sidemoræners høider på samtlige steder netop falder i to sam- 
menhængende linjer. Det er naturligvis urimeligt at anta 
nogen av delene. — Seternes sammenhæng med skarhøiderne 
ved vandskillet, der er så gennemgående, at den nødvendigvis 
må være genetisk, må altid bli uforklaret efter Melvin-Blytts 
hypotese ifølge selve hypotesens forutsætning, at storbræ- 
resten eller de lokale bræer lå over det høieste av landet, 
d. v. s. over vandskillet. 
Selv om man utenvidere vil sætte den lære ut av betragt- 
ning, at seterne tilhører sammenhængende rette linjer, en lære, 
