118 
Andr. M. Hansen. 
glaciale hævninger senere i samtlige dale netop skulde rettet 
dem op til Horisontalen. — For bergseterne er hypotesen om 
seternes dannelse som sidemoræner i og for sig uanvendelig. 
Av slike mener Blytt kun at ha seet en eneste liten stump 
(1. c. s. 36, anm. 4). Melvin indr ømmer derimot om de lange 
seter på østsiden av øvre Rendalen (1. c. s. 20), at de „in 
places seemed cut out of the hill side, at others laid on“. Og 
seterne på vestsiden av samme dal optræder i over en mils 
længde med en næsten uavbrudt lodret ryg i fast fjeld og 
med stadig fast fjeld også i brækanten, om end seteflaten selv 
oftest er dækket av ur. At der her virkelig findes en lang 
indlandssete i fast fjeld er ganske utvilsomt — og for den 
kan der altså ikke være tale om dannelse som sidemoræne. 
Men selv ved de typiske engseter er det, som også Blytt 
indrømmer, overmåte almindeligt at træffe fast fjeld, oftest 
som omtrent lodrette knauser i seteryggen. Heri ligger (sml. 
Str.-st. s. 45) allerede et bevis for, at der er skeet et indhak 
i f j eldet efter linjen. 
Dalføret, hvori seten findes, er jo skåret ned i f j eldet, og 
fjeldgrunden må i det hele ha liens almind elige, meget svake 
skråning. Når lodrette fjeldknauser træder frem ret som det 
er efter en linje langs lien, kan dette kun fremkomme ved, 
at der her er gjort et virkelig indhak (AB) i fjeldets skrå- 
ning. At den tilsvarende horisontale flate (BC) virkelig 
findes i fj eldet under seteflatens løse dække bevises også ved 
det i engseterne så overmåte almindelige myrete lænde inde 
ved seteryggen (ved B). Hvis fjeldgrunden under var skrå 
som lien, vilde det løse, ofte grove grus i seten ikke kunne 
holdt fugtigheten stående der. Engseterne er altså jevnlig 
dækkede bergseter og kan således ikke være sidemoræner. 
Seternes gennemgående ganske jevne overflate, der kan 
fortsætte kilometervis uten avbrytelser, deres høider o. h., 
