Om beliggenheten av bræskillet. 
121 
at skaffe tilveie en lokal jøkel tunge til sidemoræne-seter nemlig 
i Gudbrandsdalen. „Ottadalen og Sjodalen, som kommer fra 
vore høieste f j elde, Jotunfj eldene, munder ut i Gudbrandsdalen 
straks ovenfor Leine. Også gennem disse dale må store bræer 
ha gåt like ned til Gudbrandsdalen længe efter, at Kampen 
og lignende lavere f j elde, som lå længere fra vand skillet, var 
blevne isfrie“ (1. c. s. 39). Det gælder for det første, at den 
samme setelinje fortsætter helt søndenfor Sjoas utløp i Lågen, 
og at således vel også Yinsterdalen efter denne teori må ha 
ført en jotunheimsk jøkeltunge — ellers vilde man få i lang 
utstrækning den tidligere omtalte umulige jøkelform med 
mægtighet, der stadig tiltok mot jøkelenden. Også her får 
man straks en mistanke om, at selv Jotunheimens svære fjeld- 
parti ikke kunde båret en moderbræ stor nok til at føde disse 
fra 40 — 60 km. lange, meget brede og op til 460 m. mægtige 
jøkelstrømme. Yed Leine vilde jøkelen måttet hat et tversnit 
på henimod 1 /2 km., og den vilde her ikke ligge mere end 
240 m. stedets senere betydelige hævning) over havet, så 
avsmeltningen måtte være kolossal. Ingen lokalbræ vilde 
kunnet skaffe den næring nok. — Men seterne fortsætter også 
ovenfor Ottas utløp. Det er hele 50 km. til næste nævne- 
værdige dal kommer til fra høifj eldet, den ikke så særdeles 
betydelige Lordal. Her må man efter Melvin-Blytts teori anta 
et av to. Enten har Lordalens jøkelstrøm fyldt Gudbrands- 
dalen sukcessivt til netop de samme to sete-nivåer, som Otta- 
dalens, som Sjodalens, som Yinsterdalens søndenfor, således 
at man havde kunnet spasere langs disse fire forskjellige jøkel- 
tunger på deres sidemoræner 80 km. i selvsamme to nivåer. — 
Eller der må fra Ottadalens jøkeltunge ha svinget en 50 — 60 km. 
lang sidetunge 130° omkring og skudt sig opover dalen med en 
stigning av over 300 m. i bunden og med en o verdate, som 
igen hele veien holdt nøiagtig samme to nivåer. Den sidste 
hypotese er den eneste, som lar sig forene med, hvad blok- 
flytningerne fortæller om den sidste bræbevægelse i dalen. 
Også her kan til mine egne iakttagelser (Str.-st. s. 19) føies 
Törnebohms (1. c.). „Lien ovenfor Dovre kirke er strødd med 
blokke av Kuvens granit“ (fra SO.) og likeså findes der her 
„blokke av Kustens konglomerat og øiegneis“ (der står like 
ved Ottas utløp) flyttet 30 km. i NY. Den granit, der står 
vestenfor, er flyttet vestover på Trondhjemsskiferen, og denne 
