124 
Andr. M. Hansen. 
kan ikke opstilles nogen naturlig artsgrænse på et eneste punkt 
i den ubrudte formrække, der forbinder dem, og selv i en og 
den samme linje kan ægte bergseter og ægte engseter veksle. 
At en bestemt type er almindeligst på et sted er en nødven- 
dig følge av forskellig erosjonstid og lokale forhold. At man 
i Tromsø i den overmåte langvarige epiglaciale periode med 
storbræens jøkler frem til fjordbunden og talrige lokale bræer 
i alpeforlandet, med megen fjordis og stærke strømme fik kraf- 
tigere indskårne, mere avskurede sete-former end der vandt at 
utvikle sig ved de smale setesjøer i Østerdalen under stor- 
bræens hurtige avsmeltning, er kun hvad man måtte vente. 
Nogen artsforskel mellem kystseter og engseter eksisterer der- 
imot ikke, de har netop samme specifike, eiendommelige byg- 
ning, og deres oprindelse må derfor være i det væsentlige 
netop den samme. De er fremkomne som strandlinjedannelse 
med hjælp av drivende is * 1 ). 
Nogen ind vending mot indlands-seternes dannelse som 
strandlinjer lar sig således ikke fremføre på grundlag av en 
formentlig væsensforskel i bygning fra kystseterne. Mere be- 
tydningsfuldt vilde det være, hvis det var lykkedes Blytt at 
vise, at seterne ikke er horisontale (egentlig: med blot den 
stigning, som landets ujevne hævning har forårsaket). Det 
går naturligvis ikke an, som Blytt gør, uten videre begrün- 
dete og uten bestemte observasjoner at sige, at seterne i Lille- 
elvdalen og Foldalen, „som ved første øiekast ser ut som 
vandrette, er i virkeligheten skråtliggende“ (1. c. s. 39) — like- 
overfor min bestemte erklæring om deres horisontalitet, bygget 
på talrige målinger og befaring av mange kilometer av dem 
med barometer i hånd, det går endnu mindre an, når disse 
målingers resultat fuldt ut bekræftes ved en anden iakttagers 
nivellemang. (P. Mortenson, se sete-listen i Om seter). Blytts 
l ) Jeg skal ikke opta diskussjonen om de enkelte virksomme faktorer 
ved sete-erosjonen. (Se Str.-st. kap. 3, p. 31—49.) Jeg skal kun 
nævne, at man foruten som påvist av K. Pettersen i Salangen også 
i Malangen finder en et par km. lang blankpoleret fure, en kannel- 
ure skåret i fj eldet ved midlere vandstand, der kun kan tilskrives 
fjordisens erosjon under strømpresningen her i det trange sund, der 
forbinder Stålviksbotn med fjorden. Jeg nævner dette som et mot- 
stykke til Blytts påstand (1. c. s. 35). „Drivis kan umulig uthule 
slike lange sammenhængende strandlinjer i fast fjeld“. 
