128 Andr. M. Hansen. 
fik, utpræget, fast bygning, til at det godt kan tænkes muligt, 
at den kan fremkomme likegodt ved to så yderst forskjellige 
processer. Og disse sidemoræner, der var så fuldstændig lik 
strandlinjer, måtte i mange kilometers utstrækning optræde 
netop i sa mm e nivå, som bræsjøen holdt nordenfor, og som 
skarene ved vandskillet bestemte. Man skulde i en og samme 
dal nordpå gå langs stranden av en bræsjø i mange kilometer, 
og så, når man kom længere syd, i endnu større udstrækning 
kunne fortsætte netop i samme høide på en moræne, der så 
aldeles ut som en strandvold, langs kanten af en jøkel. Og 
dette skal man ha kunnet gjøre i Gudbrandsdalen endog to 
gange; efter bræsjøen er tappet ut til det dypere skårne 
avløb over vandskillet, skal den samme uavhængige jøkel 
ha avtat nøiagtig like meget. Man bevæger sig her så fuld- 
stændig utenfor alle sandsynlige antagelser — - at det ingen 
anden råd blir end at vende tilbake til det nærmestliggende, 
tilskrive seten samme dannelse i hele sin længde. Er de 
dannet som strandlinje øverst i dalen, må de også være det 
nedenfor. Skal man ha lokale brædamme for at dæmme op 
sjøerne, må de altså ha ligget så langt syd som seterne gaar. 
I det her omhandlede strøk har jeg ved meget kort- 
varige undersøkelser påvist seter i Svartdal, Bry dal, Vær- 
dal, Rendal, Tyldal, Tønnadal, Glomdal, Foldal, Einunddal, 
Lågendal (Gudbrandsdal), Ottadal, Hedal, Vinsterdal — altså: 
i samtlige større dalfører mellem grænsen og Jotunheimen 
må der efter teorien om lokale brædamme skaffes spærrende 
jøkeltunger — hele 13 stykker på knap 100 km. bredde av 
landet — og det av betydelig mægtighet, da de opstemmede 
sjøer når op til 460 m. dybde (Gudbrandsdalen). Sætter 
man dalenes bredde i seternes nivå til gennemsnitlig 1 km., 
hvilket sikkert er for litet, blir jøkel tungernes samlede bredde 
over 1 /s av landets. Efter seternes sydgrænse Jotunheimen — 
riksgrænsen, måtte disse jøkeldæmninger ligge i et strøk, hvor 
overalt store, høie fjeldpartier mangler og et jevnt fjeldplatå 
på 660-^-800 m. breder sig. At der her skulde være specielle 
betingelser for lokal brædannelse er ubegripeligt, det må ha 
været svære bræer på selve vidden, og for at disse skal kunne 
sendt så mægtige jøkeltunger ned i dalene, at disse kunde 
spærres, må man vistnok sige, at 7 gange jøkeltungernes bredde 
ikke var nok for moderbræerne. Men dermed er de lokale 
