Om beliggenheten av bræskillet. 
129 
bræer smeltet sammen, vi har fået en sammenhængende stor- 
bræ, netop hvor setesjø-teorien antar den denteroglaciale stor- 
bræs sidste rest har ligget. 
Yed at gennemføre hypotesen om lokale brædamme bringes 
man altså like over til storbrædammen for det østlige Norge, 
og forholdene vilde bli ens langs hele den skandinaviske halvøs 
høideakse. Overalt vilde der fordres så svære jøkler til at 
spærre dalene, at deres moderbræer måtte række sammen — 
og det i en så stor avstand fra vandskillet, at disse bræmassers 
optræden på det lave fjeldplatå blir uforklarlig uten som en 
rest av storbræen. 
Strøket mellem vandskillet og det deuteroglaciale bræskil, 
setestrøket, utmærker sig fra Torneträsk til Telemarken ved 
sine mægtige terrasser av sand og grus. Også for disse hei- 
fjeldsterrasser søker Blytt at hævde en anden tilblivelses-teori 
end den, som jeg har fremstillet i mine tidligere nævnte 
arbeider, og som jeg har kaldt setesjø-teorien. Mens høifjelds- 
terrasserne efter denne er avsat på ganske almindelig vis i de 
samme sjøer, hvis strandlinje vi kan følge i seterne, må man 
efter Melvin-Blytts teori søke en ganske anden forklarings- 
måte, da seternes dannelse som sidemoræner utelukker bræ- 
sjøerne. Blytt forklarer deres dannelse saaledes: 
„Da isen trak sig tilbake fra de øvre dele af G-udbrands- 
dalen og Østerdalen og deres sidedale, efterlot den masser av 
morænemateriale, som elven begyndte at sortere. Av dette 
morænemateriale er vel for en væsentlig del terrasserne dannet. 
De regelmæssige terrasser er fremkomne ved, at elvens vand- 
mængde og transportevne har vekslet. Når elven er liten, 
formår den ikke at erodere. Den vandrer langsomt henover 
dalbunden, skifter ofte løp og jevner den av løse moræne- 
masser opfyldte dalbund ut til en jevn mo. Kommer der så 
en tid med stærkere nedbør, så vokser elven, og den begynder 
at grave sig ned i den forhen jevne dalbund“ (1. c. s. 23 og 
24). — Der er ganske vist endnu en masse spørsmål at løse 
angående vore dalfyld inger, skønt en hel del tidligere gåtefulde 
fænomener viser sig som likefremme konsekvenser av, at den 
deuteroglaciale storbræ under avsmeltningen trak sig tilbake 
til bræskillet, og av at landet har hævet sig stærkest, der hvor 
storbræen havde trykket mest, nemlig i nærheten av bræskillet. 
Yed den sidste omstændighet forklares således de så gennem- 
Nyt Mag. f. Naturv. XXXIV. II. 9 
