Om beliggenheten av bræskillet. 
131 
rasser, hvilket direkte beviser, at den må være avsat i stille- 
stående vand — og fører os dermed op i setesjø-teorien. 
La os imidlertid tænke os, at den Blyttske elv, „der 
vandrer langsomt hen over dalbunden, skifter ofte løp og 
jevner den av løse morænemasser opfyldte dalbund nt til en 
jevn“ mo — at denne elv er blit befriet for alle blokke i sin 
vei, så må dens virksomhet dog være indskrænket til overflaten. 
Den vilde også i sandhet få nok at gøre med at skifte løp for 
at få faret over og jevnet dalbnnde så brede som Foldalen, 
Lilleelvdalen, Lesje o. s. v. til vidtstrakte moer flate som en 
ekserserplads. Da den „ikke formår at erodere“ (1. c. s. 32) 
må dens ordnende arbeide være rent overflatisk. Et litet 
stykke ned må man finde morænemassen fnldstændig nrørt. 
Men nn viser de svære elvemæler i Foldal, Tønset o. s. v. friske 
snit på op til 100 m. med netop samme sand fra øverst til 
nederst, næsten nten større blokke. Der har ikke foregået 
nogen forandring i den naturkraft, der har dannet dem, den 
hele tid. At man nogensteds i Norge kunde fremvise lignende 
snit gennem en morænemasse, tror jeg ingen vil påstå. 
Høifjeldsterrasserne kan således ikke være en fugtig tids 
erosjonsterrasser i kun overflatisk jevnet morænemasse. De 
er klarlig akkumulasjonsterrasser, de som de fuldstændig ens 
byggede marine terrasser. 
Man får det indtryk av Blytts tidligere arbeider, at han 
er drevet til den mærkelige teori, at den mindste vandmængde 
skulde ført frem eller bearbeidet det meste materiale, ved sin 
teori om kystseternes dannelse ved frostsprængning under et 
tørt klima. Sammenhængen mellem de største marine terras- 
ser og de gamle strandlinjer er utvilsom, og dersom strand- 
linjerne tilhører en kontinental periode, må også de svære 
terrasser i samme nivå være dannet under tørt klima. At 
teorien om kystseternes dannelse ved frostsprængning i strand- 
linjen som absolut avgørende hovedfaktor ikke er holdbar, 
tror jeg imidlertid, at jeg har vist tidligere (Str.-st. s. 37 — 40), 
skønt Blytt synes, at mine indvendinger mot den er „betydnings- 
løse“. Jeg skal kun genta en av disse, da den bærer direkte 
på spørsmålet om bræskillets beliggenhet under den postglaciale 
tid. Det er bekendt, hvor umådelige de postglaciale marine 
lerterrasser er i Trøndelagen. Hvis nu storbræen efter Schiøtz’s 
og Blytts antagelse under avsmeltningen lå over landets høide- 
9 * 
