132 
Andr. M. Hansen. 
akse, måtte disse terrasser være bygget op væsentlig av små 
elve under tørre perioder, hvor de eneste kraftig transpor- 
terende tider, vårflommene, måtte sat sig mærke som lag av 
grovere materiale. Sådanne lag mangler imidlertid, og det 
fine, seige 1er svarer i det hele ikke til kontinentale elves 
flomgrus *). Men hvis storbræen lå over vandskillet, spør man 
videre, hvorfra har disse elve hentet materialet til disse kolos- 
sale terrasser, der i Stjørdalen f. ex. strækker sig så at si like 
op til vandskillet. En 15 km. lang, trang dal med meget 
stærkt fald, som i hvert fald øverst var fyldt med storbræ- 
resten, måtte ha skaffet materialet til samtlige postglaciale ler- 
fyldinger i det ca. 50 km. lange og 1 — 4 km. brede terrasseland 
nedenfor — for så vidt det ikke er tat av den epiglaciale 
terrasse. Selv om hele Merakerdalen til Skurd alsporten var 
eroderet i postglacial tid, hvad den naturligvis ikke kan være, 
vilde det knap forslå til at skaffe material. Man er klarlig 
nødt til at hente fra den anden side av vandskillet i Stjør- 
dalen som i alle de andre store trønderske vasdrag. Og dette 
kan kun ske efter setesjø-teorien, der gir den simple for- 
klaring, at de store lermasser, der har fyldt de epiglaciale ind- 
sjøer og bygget op de svære terrasser utenfor, er avsat av de 
mægtige bræelve, der gav avløp for de store setesjøer i Øster- 
dalen, Herjedalen og Jemtland, de største i Skandinavien, 
gennem de lave skar over vandskillet. Kun disse har kunnet 
skaffe den seige, fine 1er i fornøden masse, en rest av stor- 
bræen ved høideaksen derimot umulig. 
Fra materialet og størrelsen av de trønderske terrasser 
kan man altså hente et selvstændigt argument for, at den 
sidste rest av storbræen ikke har ligget ved vandskillet, men 
at der bak dette lå svære setesjøer — opdæmmet av den langt 
søndenfor liggende storbræ. — 
I disse setesjøer har der faldt elve fra høiere sidedale, og 
disse elve har, særlig når de kom som bræelve fra den kant, 
storbræresten lå på, ført meget materiale med sig, og dette 
er det som har bygget høifjeldsterrasserne som almindelige 
akkumulasjonsterrasser. Smukkest udviklet er disse i strøket 
Røros — Tønset — Foldalen, hvor Glommen og Folla krydser 
h De mægtigste lag af fint 1er findes forresten i de postglacialt fyldte 
epiglaciale terrassesjøer Støren — Melhus, Stjørdalen, Værdalen o. s. v., 
men 1er er meget almindelig også utenfor disse. 
