134 
Andr. M. Hansen. 
efter Schiotz’s og Blytts teori om bræskillets sidste beliggenhet 
ved vandskillet, havde en bevægelse sydover over dem — det 
blir en uløselig vanskelighet. Efter at storbræen var for- 
svunden fra stedet, kan nemlig terrasse-materialet som påvist 
ikke være ført nordover. Knn en samm enhængend e bræ vilde 
kunne drive jøkler frem gennem alle de nabodale, foran hvilke 
terrasserne er bygget, og en sådan sammenhængende bræ kan 
kun ha fremkommet her på det lave fjeldplatå som rest av 
storbræen — , høie fjeldpartier av tilstrækkelig stor utstræk- 
ning til at danne lokale nordgående bræer mangler. Disse 
sparagmitsand-terrasser i Giomdalen gir et uavhængigt argu- 
ment for setesjø-teorien, tilstrækkeligt til alene at bære den. 
Resultatet av denne gennemgåelse av Blytts kritik av 
setesjø-teorien blir altså: 
1) at de almindelige grunde han anfører for sin tilslutning til 
Schiøtz’s mening, at den sidste rest av den deuteroglaciale 
storbræ måtte ligge ved vandskillet, ikke er overbevisende, 
da man ikke er berettiget til at bedømme storbræens 
avsmeltning efter forhold i strøk, der ikke var dækket 
av den. 
2) at den Melvin-Blyttske hypotese for seternes dannelse som 
sidemoræner, der opstilles mot strandlinje-teorien, fører til 
umulige antagelser angående de dertil nødvendige jøklers 
form og utbredelse, likesom seternes horisontale løp, jevne 
overflate, faste form — ofte i fast fjeld — og deres mate- 
riale samt deres almindelige utbredelsesforhold er ufor- 
enelig med den. 
3) at Blytts forsøk på at forklare høifjeldsterrasserne som 
erosjonsterrasser heller ikke er forenelig med disses form, 
materiale, utbredelse og høide over havet. 
Derimot viser det sig, at vi fra alle punkter føres til 
setesjø-teorien, av hvilken samtlige de for setestrøket eien- 
dommelige, komplicerede kendsgerninger, skuringsmærkernes 
og blokflytningernes retning opad bakke, seternes og terras- 
sernes materiale, form, geografiske utbredelse og høide over 
havet, er direkte konsekvenser — av den ene antagelse altså, 
at storbræens sidste rest blev liggende ved bræskillet langt 
søndenfor landets høideakse. Det forsøk Blytt gør på at 
svække denne teori ved at skille indlandsseter fra kystseter 
som forskelligartede ting motbevises ved, at der ved begge 
