Om beliggenheten av bræskillet. 
139 
for en stedfnnden bevægelse fra den nordlige kant; på den 
hele strækning nordenfor dette strøk beviser derimot mærkerne 
på det bestemteste, at bevægelsen foregik fra øst eller syd- 
øst.“ 
La os nu se, bvilken beviskraft der kan tillægges dem. 
Likeoverfor Hørbyes observasjoner er man vel berettiget til at 
sige, at den ikke kan være synderlig stor. Selv om man ikke 
med Kjerulf vil frakende iakttagelser av stød- og læsider (17) 
enhver betydning for bestemmelsen av bræbevægelsens retning, 
(„man har ingen grund til at notere dem“), må man dog ind- 
rømme, at „det er ganske vist, at retningen må være misty det 
fleresteds og over store r um og det av de bed ste iakttagere“ 
(Udsigt over det sydl. Norges geologi s. 38). Likeså tvetydig 
kan opfatningen av „situasjonen“ (16) være, selv om den er 
„temmelig tydelig“. I sammenligning med blokk y tu i n gern e 
veier disse observasjoner intet. Av sådanne noterer Hørbye kun 
en eneste i strid med det almindelige resultat av flytnings- 
retningen, hvortil han „håbede tilsidst at kunne føre læseren.“ 
Det er fra det høie fjeldparti øst for Lille Engern, hvor 
Schiotz’s observasjon altså viser en flytning også mot nord. 
Den noterede blokflytning (15) sydover beviser derfor intet av- 
gørende angående storbræens sid ste bevægelse her. 
Vi har så Schiotz’s observasjoner. Når vi ser over listen, 
finder vi, at størstedelen av de noterede blokflytninger sydover 
straks bør udrangeres, da blokkenes bergart bevisligen står enten 
på stedet selv eller søndenfor. Dette gælder således nr. 1 — 10. 
(For nr. 8 — 10 er endog forekomsten søndenfor meget større 
end den rent lokale nordenfor.) Som avgørende bevis mot, 
at den sidste storbræbevægelse har gået nordover, kan ingen 
brukes, så sandt de han være flyttet den vei. Ved flere av 
dem (nr. 1, 4, 7 — 9) søker imidlertid Schiøtz at hævde, at 
situasjonen viser, at de må være komne fra nord, idet de 
nemlig findes på nordshråninger. Man kan av Schiotz’s egne 
arbeider med lethed finde likemange eksempler på fremmede 
blokke i sydheldinger, der allikevel av Schiøtz utledes norden- 
fra. Dette viser, at Schiøtz selv ikke kan tillægge en sådan 
situasjon synderlig betydning. Det er også klart, at det vil 
være særdeles vanskeligt at sige, hvor flytblokkene netop måtte 
komme tilro efter bræbevægelsens slutning. I mindre dækkede 
strøk viser sig det imidlertid så langt fra at være tilfældet, at 
