140 
Andr. M. Hansen. 
fremmede blokke hyppigst åndes på de heldinger, der vender 
mot bræbevægelsen, at de tvertimot væsentlig er hopet op på 
læsiderne. Særlig for isolerede blokke vil derfor „situasjonen“ 
ikke kunne avgøre det mindst angående flytningsretningen. 
Der er dog én av Schiotz’s observasjoner, hvor det unæg- 
telig er mest liketil at anta en flytning fra nord. Det er 
nr. 7. Nordheldingen av Renåfjeldet er, særlig i et bestemt 
belte, fuldstændig dækket med blokke av gammel rød sparag- 
mit. Denne står nordenfor på den anden side av Misterdalen, 
mens man sydover må gå adskillig længere, rigtignok nøiagtig 
i skuringsmærkernes hovedretning, for at finde den i fast fjeld, 
på den østre side av Osdalen. Men netop på veien dit kom- 
mer vi over Osdalens vestre li, hvor „man finder f j eldmarken 
bestrøet med store blokke konglomeratisk (rød) sparagmit“ (27 y 
194). Her må man med fuldstændig samme berettigelse slutte 
sig til en bevægelse nordover. Man har nemlig også her en li 
bestrøet med blokke av en bergart, der står i fast fjeld på den 
anden, østre side av en her endnu meget smalere dal, mens 
man i modsat retning må gå meget langt for at finde den. 
G-ælder ræsonnemanget på det ene sted, må det også gælde på 
det andet 12 — 14 km. derfra, men fører til stik modsat resultat. 
Vi ser altså, hvor forsigtig man må være ved sine slutninger 
pt fra „beliggenheten“. I det av Schiøtz nævnte, tilsyneladende 
bedst sikiede tilfælde har den altså bevislig intet værd. 
Av Schiotz’s formentlige blokflytninger kan man endvidere 
ikke regne med nr. 12, der av Schiøtz selv henføres til en 
sandsynlig lokal bræ, hvor videre retningen i det overdækkede 
terræng, hvor formasjonerne støder til hinanden, må være uviss, 
men hvis den bestemmes efter nærmest kendte forekomst i 
fast fjeld, blir temmelig lodret på skuringsstripernes alminde- 
lige retning og derfor uten betydning for spørsmålet om sidste 
storbræbevægelse har gået nord eller syd. Efter Schiotz’s be- 
skrivelse forsvinder desuten de omhandlede blåkvartsblokke 
„et stykke op i skråningen“. Det ligger derfor og efter egnens 
topografi i det hele nær at tro, at det er i en Jiøifjeldsterrasse 
langs Sorkåen de findes. Det blir da let at forstå, at de 
mangler søndenfor oppe på Vålebjerget, og deres hjemstavn 
søkes naturlig bak det skar, der fører over til Sverige, hvor- 
igennem terrassens materiale måtte være ført. Ifølge Hög- 
