Om beliggenheten av bræskillet. 
145 
blokke. „Man kan derfor være sikker på, at de ikke kan skrive 
sig langveis fra“ {32, 60). Den røde sparagmit „træder an- 
tagelig op i den vestre dalside, da man finder fjeldmarken 
bestrøet med store blokke“ derav {27, 194). „ mange 
store blokke rød sparagmit, hvorav følger at den må stå i nær- 
heten, skønt han ikke fandt den i fast fjeld “ {27, 191). Når 
dette ræsonnemang føres stadig således like over for fremmede 
blokke, hvis bergart ikke netop er påvist like i nærheten, vil 
man forstå, hvor liten vægt man måtte tillægge det negative 
argument möt en bræbevægelse nordover, som Schiøtz fører 
på grundlag av de røde sparagmitblokke (nr. 3, 5 og 11), selv 
om man ikke kendte bergarten i fast fjeld søndenfor, hvad 
man som påvist overalt gør. 
En detaljeret kritik av samtlige iakttagelser, Schiøtz anfører som 
beviser på en bræbevægelse sydover i strøket Rendalen-grænsen, viser 
således, at man for hver eneste flijtblok — når man undtager et 
par »gabbro <&-stene og kalkblokkene nr. 15 — kan påvise bergarten 
i fast fjeld søndenfor. Om dette undtagelsesvis ikke lar sig gøre, 
er muligheten for, at bergarten allikevel kan findes i det stærkt 
dækkede strøk, meget stor, og at spredte blokke kan være bevaret 
fra den tidligere sydgående bræbevægelse er kun, hvad man må 
vente. Schiøtz' s observasjoner mangler følgelig enhver beviskraft 
mot teorien om, at den sidste storbræ-bevægelse her har gået mot 
nord. 
Men selv om de havde været rigtig tolkede, vilde de dog ikke 
kunnet være anførte som motbeviser mot setesjø-teorien. Ingen av 
dem — når undtages da serpentinbiterne — fører nemlig den 
sydgående bræbevægelses nordgrænse nordenfor den sydligste kendte 
sete 1 ), den op for Akre ved Lomnæssjøen. Seterne lå altså 
også i så fald samtlige nordenfor bræskillet og kunde være 
dannet som strandlinjer i en sjø dæmmet op av en storbræ- 
rest, der holdt sig ved et bræskille, der vilde være at trække 
temmelig nøie som sydgrænsen for setestrøket på mit kart i 
,,0m seter“. Det kunde for den saks skyld været overflødigt 
at vise, at den nordgående bevægelse selv efter Schiøtz’s egne 
iakttagelser kunde begyndt langt længere syd. Når jeg imid- 
lertid i Strandlinje-studier, uten at der er observeret nye seter 
b Om i observ. nr. 3 „videre mot N.“ når ovenfor, er man i hvertfald 
kommen op i rød sparagmit på stedet. 
Nyt Mag. f. Naturv. XXXIV. II. 10 
