146 
Andr. M. Hansen. 
længere syd i Østerdalen, dog liar lagt bræskillet betydelig 
længere syd, er det væsentlig på grnnd av, at bræens høide- 
akse fra Grudbrandsdalens sydligste sete i Fron må tænkes at 
ha gået i en svak krumning østover til Herjedalen, hvor dens 
beliggenhet søndenom dalaporfyrens sydgrænse er sikkert be- 
vist. Denne linje kunde ikke ligget nordenom 61° 40' i Øster- 
dalen, sydligst i det strøk, hvis blokflytning Schiøtz har 
studeret, og måtte gået nogenlunde V-0., dersom den skulde 
nå nedenom porfyrgrænsen i Herjedalen. 
Hvis den av Schiøtz antagne bræbevægelse sydover be- 
gynd te op imot grænsen til Trondhjems stift, måtte storbræens 
høideakse havt en ganske mærkelig retning. Straks i NO. for 
Fæmunds sydende begynder nemlig den NY. gående strøm, 
som også Schiøtz antar som bevist ved Hørbyes og fleres 
iakttagelser. Schiøtz mener, at bræaksen her har „støttet sig 
til den mægtige vold av tjelde, der strækker sig fra Städj an 
mot NO. til henimot Storsjøen i Jemtland“ ( 32 , 258), Tørne- 
bohm (1. c. 591) slutter derimot av blokflytningerne, at den 
,,i den tid, da hovedmassen av de blokke førtes frem, der 
nu er spredte omkring, lå endnu længere inde i Sverige.“ 
Selv om man tar de mindst yderlige grænser, som Schiøtz 
nævner, Hummelfjeld og Städj an, får man dog en avstand 
på 80 — 90 km. mellem dem efter skuringsmærkernes alminde- 
lige retning. Tar man de nærmeste flytninger, som Schiøtz 
angir med motsat retning ( 32 , 256 — 57), er avstanden tvers 
på flytningsretningen kun 10 — 15 km. „Av det ovenstående 
følger, at ismasserne langs den nævnte grænselinje i Norge 
har bevæget sig omtrent parallelt med denne linje (der altså 
er 80 — 90 km. lang!), og hvad der er det mærkelige, i mot- 
satte retninger på begge sider av samme.“ Bevægelsen fore- 
gik altså efter et skema som vedstående figur, hvor AB er 
