Om beliggenheten av bræskillet. 
149 
1) at en nordgående sidste bræbevægelse ikke er utelukket 
ved de noterede flytblokke, da deres bergart gennemgående 
findes i fast fjeld på stedet selv eller søndenfor. 
2) at en sydgående sidste bræbevægelse kommer i direkte 
strid med den også av Schiøtz anerkendte bevægelse i et 
strøk, der grænser til i 90 km. utstrækning, og forutsætter 
en så skarp grænse mellem motsatte bræbevægelser, at den 
hverken hos storbræ eller hos lokale bræer kan tænkes 
betinget ved orografiske eller meteorologiske forskellig- 
heter i det jevnt byggede land. 
Teorien om, at den sidste rest av storbræen blev liggende 
langt søndenfor vandskillet, blir således ingenlunde svækket 
ved den prøve, den har gennemgået ved Schiøtz’s observa- 
sjoner. Før vi forlader disse bør vi tillike undersøke, om de 
ikke skulde indeholde positive bidrag til den. 
Opmærksomheten fæster sig da først ved de høider o. h. 
han angir for flytblokkene. Når granitblokkene ved Søndre 
Renåen findes „indtil 680 m. o. h.“, ved Nordre Renåsæter 
660 m., på Myrfjeldet omtrent 680 m. (32, 2) kommer man 
uvilkårlig til at tænke på seternes høide i Glomdalen og Ren- 
dalen. Høidemålene for den første er tidligere givet (s. 133), 
for Rendalen har vi 666, 674, 671 og 673 m. Tar vi nu hen- 
syn til den sydostover stigende hævning, må setesjøens nivå 
ved de nævnte findesteder ligge mellem 670 og 680 m. o. h., 
altså netop den høide, indtil hvilken blokkene går eller i hvil- 
ken de er fundne. Med drivisen i setesjøen kunde blokke 
føres omkring og avsættes i fjæren og lavere, på steder, der 
kunde ligge i stik motsatte retninger for hjemstedet. Som 
fremhævet tidligere (Str.-st. s. 17) vil flytningsretninger for 
alle isolerede blokke i en sete-dal under setens nivå være 
umulig at bestemme med sikkerhet, og også av denne grund 
vilde flere av Schiøtz’s formentlige flytninger (9, 11 p. p.) syd- 
over være ubrukelige som beviser for førøbevægelsens retning. 
Selv om disse uttrykkelig noterede høider for flytblokkene 
blot tilfældigvis er knyttet til sete-nivået, kan man i hvert 
fald ikke godt regne det for et tilfælde, når de vidtstrakte 
„flate sand- og grusmoer“ syd for Sølen mellem Rena og 
Klara overalt „holder sig i omtrent samme høide, ca. 670 m. 
o. h.“ (33, 4). Man har altså her et „sand- og grusfyldt bas- 
sin“, netop i sete-nivået. Seten ved Akre i Rendalen er målt 
