Om beliggenheten av bræskillet. 
157 
bygget op av materiale, der er ført søndenfra — - sparagmit- 
sanden i Trondhjemsskiferen — er man på engang ntelnkket 
fra forklaringen av disse terrasser ved lokale nordgående 
jøkler, og fra muligheten av at hævde, at det sidste brædække 
her har tilhørt en storbræs sydside (sml. s. 133). 
Disse terrasser optræder i stor mægtighet i samtlige tver- 
dale fra syd, og et overslag over, hvor stor del av de 100 km. 
der utgøres av disse tverdale, vilde vistnok føre til lignende 
resultat, som tidligere viste sig for Østerdalens hoveddale (se 
s. 128), at de jøkler, der fyldte dem, måtte komme fra moder- 
bræer, der nødvendigvis måtte hængt sammen som én storbræ. 
Hverken store lokale bræer eller en sådan storbræ kan tænkes 
fremkommet på de lave f j eld vidder søndenom, uten som rest 
av den deuteroglaciale storbræ. Disse terrasser fordrer altså 
en storbrærest søndenfor sig til forklaring av sin oprindelse. 
Og på den anden side viser deres overflate, at de umulig 
senere kan ha ligget under nogen storbræ. Det er ikke alene 
deres tildels mange kvadratkilometer store jevne sandmoer, 
der ikke kan tænkes vedlikeholdt under en bræ i et så kuperet 
land som Norge, men også deres typiske terrassefot — mælerne. 
Ved sine bastion-formede fremspring foran tverdalene i sete- 
nivået, høit over hovedelvens rækkevidde, viser de sig som 
utvilsomme akk umulasjonsterr asser — ikke erosjonsterrasser, 
som Blytts teori for høifjeldsterrasserne vil. Mælen, terrasse- 
foten er altså oprindelig, og den har den dag i dag det typiske 
jevne avfald, som vi kender fra de marine sandterrasser; hvilket 
naturligvis måtte været ødelagt og utvisket under en syd- 
gående bræ med så stor mægtighet, at den fyldte dalen. Og 
over disse 100 km. dalfører med høifj eldsterrasser måtte jo 
bræskillet i selve den deuteroglaciale storbræ ha vandret, hvis 
Schiøtz’s bevis for nødvendigheten av, at bræskil og vandskil 
tilslut måtte falde sammen, var rigtigt — hvis man da ikke vil 
anta to storbrærester, en ved vandskillet og en på det lavere 
fjeldpiatå søndenom seterne. Også seterne, især engseterne med 
deres milelange jevne overflate og fint formede knækant viser, 
at aldrig nogen storbræ har skredet over dem. Hvis de var 
dannede efter storbræen havde trukket sig nordover, har man 
ingen anden teori at opstille for deres dannelse end den — 
som vist — aldeles uholdbare Melvin-Blyttske. 
