158 
Andr. M. Hansen. 
For atter at genta det: Blokflytningen viser med sikkerhet, 
at bræskillet engang kar ligget langt søndenom vandskillet. 
Høifjeldsterrasserne og seterne viser like sikkert, at intet bræ- 
skille kan ka flyttet sig over dem efter deres dannelse. Deres 
dannelse kan videre knn forklares ved antagelsen av en stor- 
bræ søndenom setestrøket. Altså kan bræskillet ikke ka flyttet 
sig over setestrøket til vandskillet, kvis man ikke vil anta, at 
der søndenom, efter storbræens tilbaketog, ja fuldstændige for- 
svinden fra vandskilsskarene, opstod en ny storbræ, der flyttede 
de løse blokke og køifjeldsterrassernes materiale nordover og 
dæmmede setesjøer. Muligheten av denne antagelse er imid- 
lertid utelukket ved de topografiske forhold, der ikke kan for- 
anledige nogen stærk lokal brædannelse her. 
Overflatefænomenerne i setestrøket viser således — som 
sagt på forhånd, at der må være en hovedfeil i Schiotz’s 
beregning, når den fører til det resultat, at bræskil og vand- 
skil tilslut må falde sammen. Det gælder da at påvise, hvori 
feilen stikker. 
Det fremgår nu straks av Schiotz’s egen utvikling, at de 
forhold, av hvilke han drar den slutning, at bræskillet må 
rykke mot vandskillet, først indtræder, når avsmeltningen er 
vidt fremskreden. Sålænge bræen er meget mægtig, kan det 
endog under avsmeltningen „vike længere tilbake fra vand- 
skillet end forut.“ Det fremgår videre, at bræens tversnit 
over vandskillet må være temmelig ubetydeligt, før de forhold 
mellem tyngdekraft, friksjon og motstand fra utenforliggende 
brædele er indtrådt, der bringer bræskillet til at flytte sig. 
Dette sker nemlig først, når „der ikke kan føres så meget is 
over vandskillet [med rimelig hastighet], som der utkræves for 
at isskillet skal bli liggende uforandret.“ Dette må da „rykke 
mot vandskillet, indtil den mængde is, isdækket mellem vand- 
skillet og det nye isskil taper, netop er lik den mængde, som 
nu kan strømme over vandskillet“ (MS). Da overflatens stig- 
ning fra vandskil til bræskil ikke kan være stor, må bræens 
tværsnit også ved bræskillet være „meget liten“. I det strøk, 
Schiøtz særlig har beskæftiget sig med, Østerdalen, ligger vand- 
skillet gennemsnitlig neppe over 1000 m. o. h. Snegrænsen 
anslåes til 1600 m. Med de nuværende klimatiske forhold, 
vilde altså bræen endnu ha en mægtighet av ca. 600 m., da 
den kom under snegrænsen. Men isåfald kunde der endnu 
