Om beliggenheten av bræskillet. 
159 
ikke være indtrådt de forhold mellem fremdrivende og mot- 
stående kræfter i bræen, der sknlde trække bræskillet mot 
vandskillet. Bræen var endnu ikke blit „meget liten“. Og 
ved den videre avsmeltning vil altså snegrænsen komme til at 
ligge over isdækkets høidepunkt, og således behøvede heller ikke 
da, som Schiøtz viser, nogen forandring i bræskillets beliggenhet 
at indtræde. Selv om snegrænsen lå et par hundrede meter 
lavere end nu under avsmeltningen, vilde i dette strøk vel 
neppe de i Schiøtz’s beregning forutsatte forhold kunne ind- 
træde. Og at klimatet under avsmeltningsperioden i hvert fald 
ikke kan ha været koldere end nu, det fremgår direkte av det 
faktum, at bræen er forsvunden ±ra de svære fjeldplatåer, der 
ligger like ved snegrænsen. Søndenfor 61 0 ligger mindst 
5000 km. 2 over 1200 m., og snegrænsen sættes, skønt kanske 
for lavt, ved Folgefons østside netop ved 1200 m. o. h. Kri- 
stians amt har ca. 1200 km. 2 over 1500 m. og snegrænsen 
sættes til 1500 — 1550 m. Lå snegrænsen det mindste lavere 
end nu, og disse vidder først var dækket av en bræ, kan man 
være ganske sikker på, at de vilde beholdt den. Selv med 
det nuværende klima vilde de konservative egenskaper, store 
bræer har, vistnok sikret deres vedvaren. 
Vi kan således for Østerdalens vedkommende med sikker- 
het sige, at betingelserne for, at bræskillet skulde flytte efter 
den av Schiøtz påviste lov, aldrig kunde indtræde, sålænge 
snegrænsen ikke lå ganske betydelig lavere end nu, hvad den 
under den postglaciale avsmeltningstid ikke kan ha gjort. 
Schiøtz’s lov har således her kun teoretisk interesse. Når 
Schiøtz antar, at bræskillet virkelig har flyttet sig i overens- 
stemmelse med den, er han imidlertid gået ut fra denne for- * 
utsætning, at „snelinjen langsomt har hævet sig, men således, 
at den hele tiden har holdt sig under isskillet.“ „Dette kan 
man“, heter det, „uten videre slutte derav, at der endnu i 
lang tid, efterat den egentlige indlandsis var forsvunden, holdt 
sig lokale bræmasser omkring de høiere fj eld partier i det indre 
av landet.“ Yi får se lidt nøiere på dette formentlige bevis 
fra de lokale moræner. Yi må først utelukke alle moræner i 
f j elde, der lå som nunatakker over storbræen, som f. ex. Jotun- 
heimens tinder. De kunde beholde sine lokale bræer, selv om 
snegrænsen lå høiere end bræskillet, og de kunde få dem igen, 
om de i en varmere tid end nu var forsvundne. Yi får end- 
