Om beliggenheten av bræskillet. 161 
langer høiere temperatur for at kunne nå sine nuværende 
voksesteder — en med boreal karakter, en anden med atlan- 
tisk. I urerne i Indre Sogn findes en hel samling planter, der 
kræver stærkere sommervarme end der nu findes både langs 
kysten og over skarhøiderne til Østlandet. For at disse skal 
ha kunnet nået frem til Sogn, må sommertemperaturen en 
lang tid ha været så meget høiere, at der også i mellemrum- 
mene var varmt nok til, at denne flora kunde trives. Denne 
boreale vegetasjon i urerne ved Sognefjorden er tydelig knyttet 
til juli-isotermen for 15 °, et lokalt maksimum, der på alle 
kanter omgives av lavere temperaturer. I de inderste fjorde 
søndenfor er temperaturen vistnok omkring 14°, men forat 
komme forbi Folgefons-halvøen må man passere gennem strøk 
der ligger utenfor også 14 °-isotermen. Der fordres altså en 
temperaturhævning av mindst 1° for at sætte den lokale 15 °- 
isoterm i Indre Sogn i forbindelse med den almindelige nord- 
europæiske. Et lignende lokalt maksimum på 14° findes i 
Indherred (Ytterøen 13,6, men høiere på fastlandet indenfor). 
Også her er det skilt fra den almindelige 14°-isoterm ved 
strøk på over 1 0 lavere julitemperatur, og også her findes 
nordgrænsen for flere boreale planter, Pyrus malus &c. — Nu 
viser disse vegetasjons-øer sig som ægte reliktfloraer. De har 
kun hævdet sig i de tørre urer, hvor solen har aller mest 
magt. Klimatet passer så litet for dem, at de kun til nød 
kan holde de gunstigste posisjoner. Nogen seierig fremryk- 
ning er der ikke tale om. For at de i det hele har kunnet 
sprede sig, må der derfor forutsættes et endnu varmere klima, 
end de nu vokser i. Sommertemperaturen i de adskillende 
strøk må altså være hævet mindst 2° for åt slippe disse boreale 
vegetasjonsgrupper frem til Sogn og Trøndelagen. 
Da disse planteformasjoner fordrer tørt klima, kan ikke 
varmestigningen tænkes ledsaget av en så stærkt øket nedbør, 
at snegrænsen allikevel kunde holdt sig så lavt som nu. Med 
øket nedbør måtte man forlange en endnu høiere temperatur 
for, at disse boreale planter skulde kunne sprede sig. 
På sydostkysten av Norge har man en anden mærkelig 
reliktflora, der kan karakteriseres som Ilex-floraen. Det er en 
kystflora, der er skilt ved et langt sprang fra sin vesteuro- 
pæiske, atlantiske hovedutbredelse. Denne vegetasjonsgruppe 
tåler ikke kulde, den er indskrænket til egne, hvor januar- 
Nyt Mag. f. Naturv. XXXIV. II. \\ 
