162 
Ândr. M. Hansen. 
temperaturen er over 1°, og livor årets koldeste dag gennem- 
snitlig ikke falder under frysepunktet. For at ha vundet sin 
nuværende utbredelse må denne flora vandret rundt Skagerak 
gennem egne, hvor januartemperaturen nu er under -i- 2° 
(Sandøsund -r- 2,2 °), og hvor „koldeste dag“ er -f- 3 5 0 
(Sandøsund ~ 2,7 °, Kristiania 5 °). Por at dette kan ha 
været muligt, må man havt en temperaturstigning av henimot 
4 0 for januar. 
Den boreale flora fordrer en stigning i julitemperaturen 
av over 2°, den atlantiske en stigning av januartemperaturen 
av omtrent 4° for, at deres vandring til deres nuværende hjem- 
steder i Norge kan ha været mulig. Vi er således tydeligvis 
sikre på, at det nødvendige overskud i årstemperaturen må 
ha været mind st 3 01 ). Da Norges forhold til det nedb er- 
bringende hav har været uforandret i hele den postglaciale 
tid, er vi ikke berettiget til at anta nogen væsentlig forandring 
i nedbørsforholdene, og snegrænsen må derfor i lange periode 
av den postglaciale tid været hævet i forhold til denne tempe- 
raturstigning. Temperaturf al det med høiden anslåes til 0,5 — 1° 
pr. 100 m. Holder man sig til den sandsynligste størrelse 0,6 0 
pr. 100 m., vil man med 3° temperaturstigning få snegrænsen 
hævet hele 500 m. Man kan til bestemmelse av snegrænsens 
høide også gå direkte ut fra den temperaturstigning for 
juli og januar, der fordres av floraen. Et borealt, tørt klima 
må hæve snegrænsen betydelig med over 2° stigning, et atlan- 
tisk, fugtigt forholdsvis mindre med 4°. Videre falder tempera- 
turen hurtigere med høiden i kystklima end i kontinentalt klima 
(Woeikoff. Klimate der Erde I. 237). Man vilde således. komme 
til omtrent samme resultat angående snegrænsen ved at gå ut 
fra den ene som fra den anden og fra begge tilsammen — 
ca. 500 m.s høiere snegrænse end nutidens i de varmere perioder, 
da den sydlige flora indvandrede. Dette vil sige, at snegrænsen lå 
under en stor del av den postglaciale tid i det sydlige Norge 1500 — 
2000 m. o. h. Vi har tidligere omtalt, at nunatakformerne og 
mangelen på „erratiske fænomener“ hos de høieste fjelde viser, 
b Til sammenligning kan mærkes, at E. Brückner (Klimaschwankungen 
seit 1700. Wien 1890) påviser en ca. 35-årig klimatisk periode 1700 — 
1850, med 1° amplitude i temperaturkurven. At anta blot 3° for 
den temperaturstigning, floraens mærkelige sprang fordrer, synes i 
sammenligning hermed forholdsvis lidet. 
