Om beliggenheten av bræskillet. 
167 
hævning. Den i hvertfald i det sydlige Sverige utvilsomt 
overskydende boreale hævning må nødvendigvis tas med i 
beregningen og berettiger os til — trods den lave høide 
o. h. — at henføre fundene til en meget tidlig del av hæv- 
ningsperioden, hvis de overhovedet er postglaciale. — Vi finder 
videre, at endog beviset for, at de virkelig er dette, er meget 
mangelfuldt. 
Gr. Anderssons forsøk på at godtgøre, at et arktisk klima 
har hersket under den største del av hævningen, må derfor 
kaldes mislykket. 
Jeg kommer dernæst til Blytts teori, at de sydligste former 
i Norges flora, de „subboreale“ og de „subatlantiske“ er de 
sid st indvandrede, hvorved altså den varmeste del av den 
postglaciale tid henlægges tilslut. Jeg har allerede i Str.-st 
(s. 132, 133) hævdet, at utskillingen av en subboreal indvan- 
dringstid fra den boreale, en subatlantisk fra den atlantiske 
neppe er plantegeografi.sk godtgjort. „Det er kun rimeligt, at 
Kristianiafjord ens lune silur og de sydligste kyster får et sær- 
præg.“ Et blik på et isotermkart viser tilstrækkelig, at de 
meteorologiske forhold her må kunne gi vegetasjonen en særlig 
sydlig karakter. Og Blytts plantegeografiske karter viser, at 
,,sub“floraerne slutter sig naturlig til de nordenfor voksende 
hovedvegetasjonsgrùpper. Det er igrunden kun ét argument 
for at skille ut den subboreale flora, der synes at være uav- 
hængig av de givne meteorologiske forhold. Det er det, at 
den boreale flora skal ha sin væsentlige utbredelse i et høiere 
nivå end den subboreale, der skal være bundet til under 50 m. 
o. h. Men for det første medfører jo forskel i høide direkte 
forskel i temperatur, så de aller mest varmekære ikke kan nå 
så høit op som de andre; for det andet vil jordbunden, tør, 
varm, bakkejord på kalkgrund i motsætning til urer av hår- 
dere bergart være tilstrækkelig til at gi forskel i vegetasjons- 
præg; og endelig vilde denne forskel i præget bli meget ube- 
tydelig, når de reliktformer, der er beskyttet ved særlig gun- 
stige forhold i de laveste strøk — øer, strand o. s. v., skilles ut. 
Era botanikernes side er da også nødvendigheten av at 
opstille alle disse fire vegetasjonsgrupper i almindelighet blit 
bestridt. Mere betydningsfulde med hensyn til, hvad det her 
gælder, er imidlertid de rent vækst-palæontologiske argumenter. 
Blytt søker også at føre disse i marken, idet han opstiller 
