Om beliggenheten av bræskillet. 
171 
og Schiøtø, viser det sig, at de ikke kan fastholdes som av- 
gørende beviser mot den, at tvertimot alle kendsgerninger — 
deriblandt nye fra deres egne arbeider — føier sig fnldstændig 
til den. Da imidlertid teorien endnn synes enkelte mindre 
„naturlig“, skal jeg i det følgende søke at gennemgå stor- 
bræens historie for at vise, hvorfor bræskillet måtte ligge så 
langt mot syd, og under hvilke klimatiske forhold storbræen 
i det hele utvikledes. Jeg skal derunder også gå noget ind 
på bræ-erosjonens omstridte felt. 
Man kommer kanske bedst til en klar forestilling om stor- 
bræens utviklingshistorie ved at tænke sig, hvorledes det måtte 
gå nu, hvis snegrænsen blev betydelig sænket. Yi går ut fra 
kendte forhold og burde da kunne komme til nogenlunde sikre 
resultater. Yed at sammenligne disse med, hvad vi empirisk 
vet om de kvartære storbræer, kan vi slutte os til de for- 
andringer, der er indtrådt under istiderne. 
Bræernes vækst avhænger av orografiske forhold, tempe- 
ratur .og nedbør. 
De orografiske hoveddrag i Norges bygning har gennem 
tiderne været fremstillet på forskellig vis. Tidligere spillede 
fjeldkæderne, Langfj eldene, Dovre, Kølen o. s. v. en væsentlig 
rolle. Senere kom Keilhaus opfatning av landet som eneste 
sammenhængende nogenlunde plan fjeldmasse, der mot Y. 
støter med sin høie kant til havet med næsten lodret væg 
eller et meget kort avfald, mens den forøvrig har en almindelig 
heldning mot SO. P. A. Munch forbedrede denne fremstilling 
ved at indføre for hele Skandinavien billedet av et øvre hori- 
sontalt platå, ca. 240 km. bredt på 1100 op til 1250 m. høide, 
hvorfra vestkysten falder av med 45°, østkysten jevnt til den 
tredobbelte bredde som grundlinje, halvøens bredde. Helland 
har igen vist, at Yestlandets fjeldhøider falder i et plan ikke 
med 45° heldning, men med kun 1 / 2 ° — 1°, men at „landet er 
i den grad sønderskåret ved talrige dale og fjorde og det op- 
rindelige mot vest skrånende platå i den grad utstykket i 
fjelde og øer, at kun de øverste toppe står igen som mindes- 
mærker efter landets ældre konfigurasjon“ 1 ). Hos ham for- 
svinder igen det øvre horisontale platå, „de høieste toppes 
0 Om fj eldenes høider og om Norges overflades beskaffenhed. Den 
norske Turistforenings Årbog for 1880 s. 40 , 41 . 
