176 
Andr. M. Hansen. 
for deres fremvækst. De kunde ikke komme med engang som 
en flere hundrede meters istunge, der kunde nå til bunds og 
således beholde sammenhængen, de måtte vokse lidt efter lidt, 
så sjøen altid kunde magte bræ-enderne. Storbræen kunde 
ikke vinde frem over fjordbundene. Kun over de halse, der 
forbinder halvøerne mellem de indre fjordgrene, formåede stor- 
bræen at vokse vestover, men da disse halse blot i et tilfælde 
(mellem Nordfjord og Sognefjorden, 60 km.) når op over 
35 km. bredde, vil slike utliggere fra storbræen mere få karak- 
teren av isolerede lokale bræer. Sådanne vilde der optræde 
overalt på de sammenhængende landpartier, der nådde op 
over den sænkede snegrænse. Men storbræens egentlige sammen- 
hængende vestrand måtte ligge ved fjordbundene og altså ikke nå 
ut over høiplatået til denne side. — På østsiden frembyder 
derimot fjeldvidden på sit 800 — 1000 m.s platå de gunstigste 
betingelser for storbræens fremvækst. 
Vi vet av mange overflatefænomener, at den deutero- 
glaciale storbræ også voksede ut over fjeldvidden, frem over 
skogbeltet. Der er al sandsynlighet for, at dens yderste grænse 
(ved E) søndenfjelds betegnes ved den utprægede endemoræne, 
der kan følges ihvertfald fra Arendalskysten gennem raerne i 
Grevskaperne og Smålenene og — efter de Geer — videre til 
Vettern, og som har sit østlige sidestykke i de store finske 
morænerækker. Imellem lå den store baltiske isstrøm, der 
strøk frem over Pommern, Mecklenburg, de sydlige danske øer 
til Jyllands østkyst a ). Man har tidligere søkt raernes fort- 
sættelse også over på Vestlandet, men som vi har seet: de 
dype fjorde brøt storbræens fremvækst, og foran de isolerede 
jøkler kunde kun findes isolerede moræner, spredt ved alle 
indre fjordgrene. 
Vi får da undersøke, om vi ikke kan gøre os en nogen- 
lunde sikker forestilling om naturforholdene på denne tid. I 
fig. 4 er vovet forsøk på at opkonstruere et meteorologisk 
kart over den deuteroglaciale storbræ i Skandinavien. Hvad 
der er tilsigtet, er naturligvis kun at gi et almindeligt begrep om 
de væsentlige drag. Vi har i virkeligheten ikke så litet at rette 
os efter. Der er særlig to analogier at støtte sig til, det er 
b Den skandinaviska landisens andra utbredning. G-eol. för. förh. B. 7 
1884. 
