Om beliggenheten av bræskillet. 
181 
ning vilde høideaksen ikke kunne komme langt fra midtlinjen. 
Med storbræens vækst mot SO. helt til raerne vilde som vist 
snegrænsen sandsynligvis komme vel så lavt i det sydostlige 
Norge som ved storbræens vestlige rand og nedbøren likeledes 
være mindst like stor. Hvis nu underlagets høide ikke havde 
nogen betydning, vilde bræaksen ligge hellere noget søndenom 
bræens midtlinje. Måler man bredden efter Østlandets alminde- 
lige dalretning, vil man tinde, at denne midtlinje ligger omtrent 
ved nordenden av den store epiglaciale indsjørække Mjøsen, 
Randsfjorçl &c., det vil sige, at bræskillet skulde ligget sønden- 
for fj eld vidden, hvis grundlagets stigning sattes ut av betragt- 
ning. Denne sidste faktor vil imidlertid vel kunne trække 
bræskillet op på fjeldvidden, men visselig ikke også over hele 
fj eld viddens bredde og op på Langfj eldene. Bræskillet har 
altså under storbræens vækst flyttet sig fra Langfjeldene ned 
på fjeldvidden og rimeligvis et godt stykke utover denne til 
henimot bræens midtlinje. 
Ved raerne synes den deuteroglaciale storbræ at ha holdt 
sig konstant i nogen tid, men tiltrådte så tilbaketoget, i et- 
par sæt, som blev mærket ved indsjøer med moræner foran 
på Østlandet. Derpå indtrådte den langvarigste og skarpest 
markerede periode i deuteroglacialtiden, den epiglaciale. Som 
påvist i mine Strandlinje-studier holdt bræen sig under denne 
i særdeles lang tid konstant med sine jøkler i den store ind- 
sjørække bak den øverste marine terrasse. Landet holdtes 
efter teorien om jordskorpens isostase også trykket ned til et 
konstant nivå, der er tydelig mærket ved netop de høieste 
terrassetrin og ved Vestlandets og nordkystens vakre øverste 
sete-linje. Hvorledes lå bræskillet dengang? Under avsmelt- 
ningen fra ra-grænsen vilde vistnok ingen synderlig forandring 
indtræde i nedbørens fordeling. Vistnok kom der et smalt 
forland frem på østkysten, men dette lå i denne tid henimot 
200 m. lavere, så det væsentlig bestod av en ganske lav skær- 
gård, og fjordene trængte overalt frem til bræenderne. Stor- 
bræen mottok også dengang hav vindenes hele fugtighet, mens 
Vestlandet utskilte særdeles meget på sit høie alpeforland med 
de talrige lokale bræer. — Snegrænsen lå derfor fremdeles 
sikkerlig mindst like lavt ved storbræens sydostrand som ved 
vestranden, sandsynligvis lavere. — Man vil vistnok være i 
stand til på tiere steder at kunne konstatere den epiglaciale 
