Om beliggenheten av bræskillet. 
183 
forhold yil fremdeles forhindre den større motstand for be- 
vægelsen opad bakke fra at trække bræskillet langt opover. 
Det gælder dernæst at følge bræskillets og dermed tilsidst 
bræens egen vandring under den videre avsmeltning. Som 
tidligere utviklet tyder den hora, der vandrede ind i post- 
glacial tid, på en årstemperatur omtrent 3 0 høiere end nutidens 
og en snegrænse omtrent 500 m. høiere. Det skarpt utprægede 
trin fra den øverste marine terrasse ned til næste større tyder 
bestemt på, at landet hævede sig overmåte hurtig i den periode, 
der fulgte umiddelbart efter den epiglaciale. Storbræen smel- 
tede altså meget hurtig netop da, hvilket forlanger en høi 
årstemperatur — sandsynligvis mindst de 3 0 høiere end nu- 
tiden. Efter den epiglaciale tid hævedes således snegrænsen 
omtrent like meget over den nuværende, som den under denne 
tid lå lavere. Hvorledes gik det da storbræen? Vi har seet, 
at vi ingen anledning har til at sætte den deuteroglaciale 
storbræs høide til over 2000 m. Over fjeldvidden i det syd- 
lige Norge havde den under den epiglaciale tid omkring bræ- 
skillet en mægtighet altså av ca. 1000 m. over fjeldviddens 
800 — 1000. Over Langfj eldene, hvor bræo verdaten sænkede sig 
stadig mot den ubetydelige mægtighet, bræen kunde holde 
vedlike over platåranden, hvor stupet skar den av, kunde 
mægtigheten ikke være mere end det halve — selv nærmest 
bræskillet. — I det øieblik hele storbræen kommer under sne- 
grænsen er den en død bræ. Der blir intet overskud av is, 
der fra overflaten skal drives ned under snegrænsen. Der vil 
ikke hopes op nogen ismasse over det midtre strøk. Der vil 
heller ikke gå nogen uavbrudt isstrømning fra bræskillet utad 
til kanterne. Avsmeltningen ved kanten vil ikke som ved 
levende bræer være den væsentligste. Noget hurtigere vil jo 
isen smelte i lavere nivå, men dette vil ikke spille nogen rolle 
i sammenligning med avsmeltningen over bræens hele over- 
flate. Den svake bevægelse utad, der fremkom ved den noget 
stærkere randsmeltning, vilde ikke kunne forhindre, at bræen 
i det hele og store tat smeltede som en død isklump, således 
at den sidste rest lå igen, hvor bræen fra først havde været 
tyhhest. Og dette måtte altså være omkring bræskillet over 
fjeldvidden. — Hvad der tidligere trak bræskillet vestover, 
undergrundens stigning til den kant, måtte under sidetrykkets 
