184 
Andr. M. Hansen. 
utjevning under avsmeltningen omvendt trække den døde bræ 
sydover nedad bakke. 
Storbræens avsmeltning foregik imidlertid som vi vet ikke 
uavbrudt gennem den hele postglaciale tid. Den lavere, sub- 
glaciale strandlinje og det dertil hørende store terrassetrin 
viser, at landet senere engang igen i længere tid blev holdt 
under konstant tryk, storbræen måtte altså i længere tid holdt 
sig uforandret. Faunaen i de marine terrasser fra denne tid 
svarer ganske til nutidens. Klimatet måtte været omtrent som 
nu og snegrænsen altså også svaret til nutidens. Hvis nu 
storbræen endnu ikke var smeltet av til under den nuværende 
snegrænse, måtte den igen komme til live. Hvor vidt avsmelt- 
ningen var skreden, da den subglaciale koldere periode ind- 
trådte, er ikke godt at sige, men går man ut fra teorien om 
jordskorpens isostatiske natur, kan man få et slags forholdsvis 
bestemmelse ved at sammenligne landets nedsænkning under 
bræen i den epiglaciale og den subglaciale periode. I Strand- 
linje-studier sættes den epiglaciale strandlinjes høide inde ved 
brægrænsen inde i fjordene til ca. 40 % av den epiglaciale. 
Der skulde efter dette være smeltet væk vel halvparten av 
storbræen. Av de 1000 — 1200 m., den havde over fjeldvidden, 
skulde 400 — 500 m. ligge igen, hvis avsmeltningen var fore- 
gået jevnt over det hele. Da imidlertid store dele av bræen 
var smeltet rent væk fra kanterne av, må tykkelsen av den 
rest, der lå igen være adskillig mere end disse 400 — 500 m., 
for at være istand til at øve et tryk lik 40 % av den epigla- 
ciale storbræs. Sætter vi altså den subglaciale bræs mægtighet 
til 600 — 700 m. skulde dette svare nogenlunde til hævnings- 
forholdene. Over fjeldvidden vilde da storbræen ha en høide 
o. h. av 1400 — 1700 m.; det vil sige storbræen var her igen 
kommen op over snegrænsen, og var dermed igen blit en 
levende bræ. 
Vi får undersøke, hvorledes nedbørsforholdene nu måtte 
stille sig. Efter den nævnte høideakse på 1400 — 1700 m. at 
dømme må den vestre bræside nå endel utover høiplatået på 
1200 — 1400 m., skønt man ved så smale storbræer, som det 
nu er blit tale om, kun kender temmelig hurtigt fald ut mot 
kanterne, og altså ikke kommer langt fra bræskillet. Men det 
er let at se, at nedbøren på denne bræside må være yterst 
ubetydelig. De amter, der deler Langfj eldene mellem sig har 
