192 
Andr. M. Hansen. 
Denne evne hos storbræen til at hævde sig mot ændringer 
i de meteorologiske faktorer må naturligvis i nogen grad 
ha gjort sig gældende også i det sydlige Norge, men nedbøren 
måtte her bidrage til at drive storbræens SO. rand hurtigere 
tilbake, sålænge snegrænsen lå høiere. Og da bræen her søn- 
denfor Grud brandsdalen ikke var bredere end 150 — 190 km., vil 
den kile med høit lufttryk, lav temperatur og liten nedbør, 
der trænger sig ned fra den bredere nordlige brædel, ikke 
kunne virke videre stærkt bestemmende på lufttryksfordelingen. 
Der vilde vel kun vise sig i nogen grad en evne til at holde 
sig bedst hos bræens midte. 
Under den koldere sub glaciale periode, der avbrøt bræ- 
smeltningen, vilde der sandsynligvis også i Norrland gøre sig 
gældende en motsætning mellem de to sider av den brærest, 
der lå igen østenfor vandskillet. I vest havde man også her 
endnu mere end nu et nedbørsfattigt strøk mellem de høie 
fjelde omkring vandskillet og storbræen, i sydost havde man 
nedbøren fra Østersjøen, der nu driver nedbørskurven for 
500 mm. nordover næsten parallel med Bottenhavet og den- 
gang vilde koncentreres mot bræranden. Også her vilde den 
subglaciale storbræ vistnok ligget ikke langt fra fjeldviddens 
østrand, rimeligvis i et lignende forhold til de store sjøer her 
•som den havde til de store sjøer i Øvre Telemarken. Det 
kart over skuringsmærkernes retning, som Fredholm har git 1 ) 
indeholder vistnok en 5 — 6 pile, der vender mot denne linje, 
men nogle av disse vil vel bli snud om ved senere under- 
søkelse (if. meddelelse fra F. Svenonins, hvem de fleste av 
disse observasjoner skyldes, er nr. 38 „besternt urigtig“, 37 og 
39 andre kan skyldes lokale bræer. Forøvrig er der også 
fra Lappmarken noteret flere skuringsmærker opad bakke, der 
sammen med „hvarfvig lera“, terrasser og seter viser, at den 
sidste bræbevægelse ikke har gået ut fra vandskillet, men at 
den sidste rest av storbræen har ligget længere øst, hvor den 
store masseflytning av rød granit vestover skiferformasjonen 
frem til fjordene i Tromsø stift viser, at bræskillet har ligget 
under den epiglaciale periode. Blokkene er nemlig ført lange 
veie langs kysten av drivisen, mens landet var trykket ned 
til den øverste strandlinjes nivå. — Forøvrig fremgår det av 
1 ) Geol. för. förkandl. B. 13 '1891. 
