194 
Andr. M. Hansen. 
kendsgerninger må anta. Vi har fundet, at en nedsætning av 
temperaturen langs kysten med kun 5° svarende til faunaens 
grønlandske præg i det epiglaciale terrassetrin vistnok var til- 
strækkelig til at utvikle en storbræ av det omfang, som raerne 
og den baltiske tunge på den ene side og fjordbundene på 
den anden side avmærker. Vi har videre fundet, at gangen i 
storbræens avsmeltning avhang av de meteorologiske forhold 
i en tid, da årstemperaturen var mindst 3° høiere ved kysten 
end nu, og tilstrækkelig til at boreale og atlantiske planter 
kunde sprede sig til sine nuværende voksesteder; at denne 
varme avsmeltningsperiode var avbrudt av i hvertfald én kol- 
dere periode med klima som nuværende omtrent — som angit 
ved en stansning i bræsmeltningen og ved en fauna lik nu- 
tidens i den subglaciale strandlinjes terrasser. Vi har seet, at 
disse meteorologiske forhold også forklarer den store motsæt- 
ning mellem storbræens to sider og bræskillets beliggenhet. 
De store drag i den deuteroglaciale storbræs historie kan over- 
alt direkte utledes av disse små ændringer i de meteorologiske 
elementers værdi. Vi blir dernæst stillet likeoverfor spørs- 
målet, om disse klimatologisk begrundede forskelligheter i 
storbræens vækst også har sat sit mærke i underlaget ved 
forskellige er osjonsf ormer. 
Jeg har allerede tidligere nævnt, at det ikke kan bero på 
en tilfældighet, når man i Østerd alens fire hoveddalfører finder 
store moræner ovenfor de største sjøer. Morænerne må være 
lagt op foran jøkler, der fyldte sjøerne søndenfra. Man kan 
videre slutte, at disse jøkler fra storbræen kan ikke rent til- 
feldigvis endt netop her i denne rad av sjøer. Forbindelsen 
må være genetisk, sjøerne avhænge av jøkelenderne. — Jeg 
har også gjort opmærksom på, at dybdeforholdene i Øvre 
Telemarkens store sjøer tyder på, at den bræ, der sidst lå og 
grov i dem, havde en bevægelse fra SO., når den gennem- 
gående regel hos indsjøerne i glacierede lande opretholdes, at 
de har sin største dybde nærmest sin ytre ende. Men disse 
erosjonsbækkener, der bestemt kan henføres til den sidste stor- 
brærest eller subglcicialtiden, er endnu for få til at nogen større 
lovmæssighet i deres optræden kan eftervises *). 
b I hvilken utstrækning indsjøerne i sete-strøket er simple reversions- 
sjøer, fremkomne ved større postglacial hævning søndentil, vil først 
dybdemålinger knnne oplyse. Flere er meget grunde. 
