Om beliggenheten av bræskillet. 
197 
næres av nedslaget i botnen selv.“ I dette ligger et aldeles 
avgørende skillemærke mellem botner og sækkedale. Over den 
bratte endevæg i de sidstnævnte styrter der sig stadig en elv 
i fos og stryk, og dalføret fortsætter videre i høiere nivå. 
Skaffer derimot en botn sig tilløp fra en bræ eller elv, er 
dens utvikling stanset. Småbræen vil ikke mere kunne virke 
i bunden med sine sprængmidler, når den gennemstrømmes av 
en elv, og en jøkeltunge vilde uavbrudt virke ødelæggende på 
botnens bratte væg, over hvilken den strømmer, og arbeide på 
at forme sit leie efter den almindelige flate erosjonstype. 
Sækkedalene har overalt dannet leie for de jøkler, hvis 
ende eroderede de epiglaciale sjøer i dem, de kan derfor umu- 
lig være lange botner, deres tilblivelse må tvertimot nødven- 
digvis sættes i forbindelse med selve disse jøkler, der gik frem 
gennem den. Den måte, hvorpå de trænger ind som indskæ- 
ringer i fjeldplatået, der på begge sider har en jevn yterrand, 
viser også tydelig, hvorledes det har gået til. Den deutero- 
glaciale storbræ havde begyndt at danne sig oppe på Lang- 
fj eldene, dens rand nådde platåranden ut mot fjordene. Hvor 
disse nådde længst ind, skar de sig ind som hak i platået og 
storbræen, som sendte jøkler ned gennem disse indhak. Disse 
jøkler måtte suge bræstrømme til sig bakenfra og gi avløp for 
større bræmasser end like brede snit av den sammenhængende 
brærand på siderne. Og med storbræens vækst vil jøkelhastig- 
heten vokse; det er jo netop uttapningen gennem disse strømme, 
der stanser hele storbræens høidevækst her på høiplatåets vest- 
rand. Erosjonen må derfor bli i høi grad koncentreret ved 
disse jøkler, og det oprindelig svake indhak i platåranden må 
eroderes raskt bakover likedan som en fos. Probleme av f. ex. 
en av de 8 — 10 smukke kendte sækkedale ved Hardangerfjor- 
den, Vøringsfossen, Kinservik, Tyssedal o. s. v. blir let at for- 
stå ved denne forutsætning (se fig. 3 A til A'). Hvad fossene 
siden har eroderet sig tilbake, er overalt temmelig ubetydeligt. 
Sækkedalene ved de vestlandske fjordbunde er altså ikke botner , 
men indhak i fjeldplatået eroderede ved de samme deuteroglaciale 
jøkler , der i den konstante epiglaciale periode lagde op de høie 
terrasser foran sig og eroderede indsjøerne under sig 1 ). 
fl Hvor lignende sækkedale findes på Østlandet er de på samme måte 
skåret ind i platåranden. F. ex. de fem sækkedale, der munder i 
Tinsjøens nordende med Rjukan og de andre høie fosser, 
