Om beliggenheten av bræskillet. 199 
Disse marine terrassers størrelse avhænger naturligvis også 
av jøklernes mægtighet og tiltar derfor også nordover med 
setestrøkets bredde for at nå sin største mægtighet i Trønde- 
lag en, hvor man efter al sandsynlighet også havde den største 
høide av den deuteroglaciale storbræ bak. Her er også gennem- 
gående de epiglaciale indsjøer fyldte med 1er, bræslam fra de 
store indsjøer, der under senere perioder lå bak vandskillet, 
mens man på det egentlige Vestland kun undtagelsesvis finder 
dette (Lærdal, Romsdal f. ex.). 
Skar tvers gennem en høideakse kan i ikke isskurede land 
tænkes fremkomne på to måter. Enten er de sprækker, eller 
er den elv, der flyter gennem dem, ældre end høideaksens 
hævning og har eroderet sig ned under denne. Ingen av 
delene kan der med hogen rimelighet være tale om ved de 
talrige vandskilsskar i Norge. Her er man utelukkende hen- 
vist til bræ-erosjonen, og denne kan kun i det tilfælde erodere 
sig skar gennem høideaksen, når storbræens bræskil ligger 
et godt stykke borte. I såfald vil, som Schiøtz gør opmærksom 
på, en stærkere erosjon ved høideaksen direkte følge av, at 
bræmassen her drives gennem et forsnevret indsnit og altså 
med større hastighet (32, 261). På selve forekomsten av ut- 
prægede gennemgående skar (som f. ex. Lesjeskogens) kan 
man derfor bygge teorien, om at bræskillet i hvertfald under 
en større del av istiden har ligget SO. for vandskillet. Blok- 
flytningerne viser, at det må ha været under den sidste istid 
og ikke under den første. Til deuteroglacialtiden må deres 
dannelse derfor henføres og i sammenhæng dermed altså ero- 
sjonen av sækkedalene og de epiglaciale indsjøer. — 
Det er dype, mægtige træk, den deuteroglaciale bræ har 
mærket Norge med. Og dog er disse ubetydelige i sammen- 
ligning med andre ældre, hvorav den deuteroglaciale storbræs 
eiendommelige historie selv avhænger. Det er vestkystens 
store fjorde. Vi har set, hvorledes det var disse, der satte 
grænse for storbræens vækst vestover og derved foranledigede 
bræskillets vandring østover fra høideaksen. Fjordene forelå 
klarlig aldeles som nu ved deuteroglacialtidens begyndelse. 
Av storbræens vækst frem til raerne kan man omvendt slutte, at 
de store epiglaciale sjøer på Østlandet ikke eksisterede før den 
anden istid. Pandtes der nemlig på deres sted fordypninger, 
sprækker, sunkne stykker eller hvad man vil anta det har 
