200 
Andr. M. Hansen. 
været, av lignende dybde og bredde som Mjøsen f. ex., der i 
30 km. længde og op til 8 km. bredde er over 400 m. dyp, 
knnde Gludbrandsdalsbræen umulig vokset sig frem over den. 
Hertil fordres en optil 500 m.s bræ, der med engang skøt sig 
frem ovenfra — , en mindre mægtig jøkel måtte kalve og op- 
løses. Nu er det klart, at den bræ, der først skøt sig ut over 
fj eld vidd ens rand, må ba begyndt som en tynd brem eller 
tunge og først vokset sig langsomt større, og i såfald måtte 
dens fremtrængende spids efter hvert brytes av, og jøkelen 
derfor aldrig kunne bygges op til den fornødne tykkelse for 
at trænge frem over Mjøsen. De andre sjøer er vel ikke på 
langt nær så dype som Mjøsen, men når hensyn tas til den 
stærke opgrunding, der må ha skeet under hele tiden efter 
den epiglaciale bræ havde trukket sig tilbake — særlig under 
den subglaciale tid med dens aktive jøkler — en opgrunding 
der endog har tørlagt den store epiglaciale indsjø i Solør — , 
vil vistnok lignende forhold også her hindret storbræranden 
fra at rykke frem. Hvis der havde eksisteret denne tætte 
række store sjøer, som vi har på Østlandet, vilde storbræen 
her som på Vestlandet bli avskåret fra videre utvikling ut- 
over. 
Vi kan kanske gå videre endda og sige: selv større, dypt 
nedskårne dalfører kunde neppe eksisteret her før henimot 
den epiglaciale tid. I andetfald måtte vel disse ha samlet bræ- 
bevægelsen og sendt mægtige isstrømme. Nu viser det ret- 
linjede løp raerne har, at den deuteroglaciale bræ gik frem 
med en sammenhængende rand, og de talrige indsjøer, der 
blev eroderet bak denne endemoræne, viser ingen sammenhæng 
med de større dalfører indenfor. Herpå har også Helland gjort 
opmærksom 1 ). „Under disse sidstes [indsjøernes] dannelse ut- 
gjorde nemlig isen endnu et sammenhængende hele, den havde 
ikke delt sig i forskellige bræer efter dalstrøkene. Men da 
isen havde trukket sig tilbake til sydenden av Mjøsen, Uands- 
fjord &c., var den tillike delt i store bræer, liggende i hver 
sin dal.“ Man må vel anta, at landets sydostside ikke kan ha 
været ganske plant, men et sådant utarbeidet dalsystem som 
nutidens kunde vanskelig tilladt en så ubrudt brærand, som 
raerne viser. At en sådan overhovedet kunde fremkomme 
*) Om beliggenheten av moræner &c., s. 81. 1875. 
