Om beliggenheten av bræskillet. 
203 
sydgående akse vilde knn bidrage litet til at hæve den S. 40° 
Y. gående Hard angerfj ords bund, som når 800 m. dybde og 
som ved Varaldsøen er 664 m. dyp, mens skuringsmærkerne 
viser, at landet her har været isskuret til over 569 m. høide. 
Selve Sørfj orden, der går parallel med fjeldplatåets rand vilde 
ved en sådan hævning av landets høideakse aldeles ikke for- 
andre sine dybdeforhold. Den vilde altid møte fremskydende 
jøkler med 3 — 400 m.s dybde. — 
Man ser altså, at man ikke kan tænke sig en storbræ 
istand til at vokse fra høiplatået ut over Vestlandets fjorde, 
hvis disse havde eksisteret i deres nuværende form præglacialt. 
Den måtte — således som den deuteroglaciale storbræ bevislig 
gjorde — ha stanset ved fjordbundene. Heri ligger et vistnok 
indirekte, men fuldstændig avgørende bevis for fjordenes pro- 
teroglaciale oprindelse. Deres dybder og flate trugform kan 
umulig forklares ved sprækker, dislokasjoner eller erosjon ved 
rindende vand, men viser en fuldstændig overensstemmelse 
med de mindre, utvilsomt glaciale bækkener. Deres geogra- 
fiske masseutbredelse kun i tidligere isskuret land er likeledes 
tilstrækkelig til at vise, at deres eiendommelige form må være 
glacial. Og de diluviale dannelser på den nordeuropæiske 
slette (se Helland Archiv, f. Math, og Naturv. B. 4) |viser, at 
der i det hele må være tat umåtelige masser fra de centrale 
brædækkede strøk. Men først når man sætter sig ind i, at 
fordypninger av fjordenes størrelse vilde umuliggjort den ned- 
isning av Vestlandet, der faktisk har fundet sted, og likeledes 
bræens vækst videre mot vest, ser man liketil, at ne top fjor- 
denes betydelige volum hun han shyldes den glaciale erosjon. — 
Der er en ind vending, der er fremført mot fjordenes gla- 
ciale oprindelse ved erosjon og for dislokasjonsteorien, der 
får en nærmere belysning ved studiet av storbræens vækst og 
bræskillets beliggenhet i forhold til vandskillet. Det er den 
ganske vist betydningsfulde bemærkning, at erosjonsdale måtte 
i ganske anden grad, end tilfældet er f. ex. med Hardanger- 
fjorden, følge bræbevægelsens hovedretning, indbyrdes parallele 
og lodret på storbrækant og storbræakse. Hvis disse erosjons- 
dale tilhørte randen av en mægtig, energisk virkende storbræ, 
hvis bræskil lå i stor avstand, er dette også en nødvendig 
fordring. De eroderende bræstrømme blev da drevet frem 
ved et umåteligt tryk bakfra fra den brædel, hvis overskud 
