210 
Andr. M. Hansen. 
Jeg skal kun gå ind på én vanskelighet ved den alminde- 
lige opfatning av storbræerne utelukkende som aktive jøkler, 
der ikke eksisterer for bræplate-teorien. Det er de utrolige 
bræmægtigheter, man kom til især for de vidtstrakte protero- 
glaciale brælande, når man måtte anta en temmelig rask stig- 
ning i overflatens høide fra randen av, med mål, der endog 
hentedes fra Alpernes lokale jøkler. Selv om man går ut fra 
stigningen hos istidernes egne storbræer, således som man har 
beregnet den efter skuringsmærker og flytblokke ved kyst- 
siderne — Skotland — Hebriderne 4,8 m. pr. km. ( J '. Geikie ), 
New Jersey 10,4 ( G . H. Cook) eller fra Grønlands indlandsis 
efter Nansens rute (10 m. på vestsiden, 13,6 m. pr. km. på 
østsiden), vil disse tal føre til urimelige mægtigheter, når de 
lægges til grund for stigningen i et 2000 km. bredt bræland. 
10—20000 m. er jo umuligheter. J. Geikie har anslåt stig- 
ningen over Nordsjøen til et beskednere mål 2,4 m. pr. km., 
Bana for den kanadiske storbræ til kun 1,9, men selv dette 
fører til særdeles høie tal, over 3500 m. for de store protero- 
glaciale bræer. 
I hele det brede, passive, kontinentale belte må stigningen 
være ganske forsvindende. Avstanden mellem isotermerne og 
nedbørskurvene i rent kontinentale strøk er altid overmåte 
store. Om vinteren i Rusland — altså under klimatiske for- 
hold temmelig lik istidens — er den mellem 0° og -i- 30° 
gennemsnitlig ca. 130 km. pr. 1° C. Går man utover fra den 
temperaturkurve, der ligger ved snegrænsen — hvis beliggenhet 
over storbræen ikke bestemmes ved høide over havet men 
nærmere ved avstand fra kuldepolen — må man altså gå 
130 km., før man kommer til 1° C. høiere temperatur. Man 
vil forstå, hvor yterst langsomt bræen må tyndes ut mot 
randen ved avsmeltningen. — Indenfor kommer kuldepolen 
selv med sin minimale nedbør, der heller ikke kan foranledige 
nogen synderlig stigning i brætykkelsen. Først temmelig nær 
ute mot bræskillet og ute mot havet vil nedbør og temperatur 
stige hurtig, og her kan den væsentlige del av det snefald, der 
holder hele bræmassen i bevægelse, bygge sig op til den nød- 
vendige høide. Yi kan nu ved at undersøke, hvor høit frem- 
mede blokke går opover, og hvor lavt ned nunatakformerne i 
fjeldene rækker, se, at storbræen faktisk ikke har nået høiere 
