Om beliggenheten av bræskillet. 
213 
tryk, der holder bræbevægelsen vedlike, må den sandsynlige 
storbræhøide sættes noget høiere, hvorved en fuldstændig over- 
ensstemmelse med det empirisk foreliggende opnåes. 
Mægtigheten av den denteroglaciale storbræs kontinental- 
side ved Gotland, der ligger nogenlunde midtveis mellem bræ- 
skil og brærand, og hvor vel endnn erosjon foregik, var altså 
ca. 180 m. I det egentlige avleirende strøk i Tyskland var 
den efter dette sandsynligvis mindre end 100 m. Kun ved at 
gå nt fra så lave tal kan vi overhovedet forstå muligheten 
av, at en bred tunge som den baltiske isstrøm kunde drives 
frem 1000 km. utenfor ra-grænsen — efter en øiensynlig for- 
håndenværende (proteroglacial?) indsænkning — og at den på 
sin vei kunde føie sig efter selv ubetydelige nivåujevnheter i 
terrænget. 
Og kun da vil vi forstå, hvorfor linjen for like motstand, 
bræskillet, ikke ved den baltiske brætunge blev trukket længere 
østover fra vandskillet i den denteroglaciale tid end ca. 140 km., 
og at motstanden kunde være like stor fra vestsidens ca. 160 
km. bræside, med sin bevægelse delvis opad bakke (til vand- 
skillet) og sine energisk eroderende jøkler. 
Når man så husker på, at målene fra Østersjøen er tat 
i en utpræget bræstrøm og altså vel må tænkes større end 
gennemsnittet i en jevn isbræm, og tillike tar med i betr-agt- 
ningen, at den proteroglaciale storbræs kontinentale side var 
betydelig mere kontinental, vil vi også let forstå, at de svære 
fjordjøkler dengang kunde holde bræskillet like ved vandskillet, 
trods den kontinentale side var forholdsvis endnu større. 
Der blir klar sammenhæng i fænomenerne. 
Jeg har i denne fremstilling av storbræens høide o. h., 
• snegrænsens forskyvning o. s. v. intet hensyn tat til de store 
nivåændringer, landet har undergåt i glacial- og postglacial- 
tiden. Den vilde blit for indviklet, hvis dette skulde være* 
gjort på hvert punkt. Går mån ut fra, at det — som påvist 
i Str.-st. — er landet, der har bøiet sig under og hævet sig 
efter storbræens tryk, mens havflaten har været uforandret, 
vil man imidlertid finde, at hensynet til nivåændringerne 
gennemgående vil styrke de slutninger, jeg har kommet til. 
Nunatakformenes nedre grænse, som jeg har anslået til 1500 — 
2000 m. o. h., måtte f. ex. forminskes med de op til mere end 
