258 J. Üekstad. Mærker fra istiden i Namdalen. 
forresten vilde der under en saa stærk nedsænkning ikke i 
rimelig afstand være nogen landmasse af saa stor ndstrækning, 
at den kunde udsende isbjerge. 
Skuringsstiibernes retning strider ogsaa imod, at de skulde 
være frembragte af drivis, saa denne hypotese maa siges ude 
af stand til at forklare de glaciale fænomener, der er iagttagne 
hos os. 
Men er det nu sikkert, at isen har fyldt de betydelige 
dybder i Salsvandet og i fjordene? At saa har været tilfældet 
i Salsvandet og i Vetterhusbotn, afgiver de moræner, vi har 
omtalt paa disse steder, et sikkert bevis for. 
De runde og skurede blokke, somudgjør en saa væsentlig 
del af disse moræner, viser, at gruset og stenene er førte frem 
under issen, og følgelig maa bræerne have skudt sig frem paa 
bunden. Forøvrigt kan vi af isdækkets mægtighed slutte, at 
selv betydelig større dybder vilde fyldes. Egenvægten hos 
almindelig bræis er 0,88s 1 ), og naar et isbjerg af saadan is 
flyder i havvand, hvis temp. er -f- 1,8 C. og saltgehalten 
3,82 %, vil volumet af den del, der rager op af våndet, for- 
holde sig til volumet af den neddykkede del som 1 : 7, 41, eller 
om vi afrunder forholdet, kan vi sige, at hos et i havvand 
flydende isbjerg rager Vs del af volumet op over våndet, me- 
dens 7 / 8 del er nedsænket. Altsaa vil et lag af bræis, der har 
en mægtighed af 800 m., flyde saaledes, at ca. 700 m. er ned- 
sænket, medens 100 m. rager op, forudsat massen har ens 
tæthed. 
Med den mægtighed, vi har fundet hos isdækket, vilde 
følgelig trykket blive stort nok og mere end det til at bevirke, 
at isen fulgte bunden, selv om vi tænker os, at i vore smale 
fjorde endel af istrykket bares af landet langs siderne. Dette 
sidste vilde imidlertid være rent forsvindende, da bræerne under 
sin bevægelse viser, at isen besidder en udpræget plasticitet. 
1 ) Heim, Gletscherkunde pg. 278. 
