Botanisk Reise paa Hardangervidd en 1877, 37 
Lidt længere borte i et aabent Skar, bvor Sneen nylig var 
smeltet, stod Arabis petraea i fiild Blomst. 
I Nærheden af Instestølen ved Haakaah eller en under en bøi 
lodret Fjeldvæg var i enHøide af 3350' en Slags Ur af store Stene, 
hvorimellem en frodig Græsvæxt og enkeltvis flere ellers ikke al- 
min delige Planter : Aspidium Lonchites, Sausurea alpina , Miägeäium 
alpinum , Saxifraga cernua og oppositiefolia, Ranunculus aconitie- 
folius og en Rigdom af de almindelige subalpine Salices. 
I Bunden af Dalen forekom hyppig større og mindre 
Myrstrækninger, hvorpaa Carices, Salices, Betulae og Rubus 
Ghamaemorus, den sidste er almindelig overalt paa Myrene lige 
til Toppen af Fj eldene. I selve Elven lige nedenfor Maursæt, 
vokste Hippuris vulgaris og Callitriche sp. og paa den anden 
Side, opunder Bjoreidalsnuten, stod Salix myrsinites i Mængde. 
Paa Toppen af G-ryteberget og G-rønnuten, samt paa nogle 
af de høiereliggende Flader paa Viddens centrale Del, fandtes 
hist og her større enkeltvis liggende Klippeblokke, som laa 
paa selve Fjeldgrunden. Mostæppet, som ellers rundt om 
dækkede Fjel det, syntes at sky disse Blokke, og omgav dem 
i en Afstand af 1 — 2'; paa dette Mellemrum vokste der ikke 
noget, men stak op nøgent Fjeld. Da dette iagttoges ved en 
stor Mængde større Blokke og paa flere Steder, kan det neppe 
ansees for blot tilfældigt. Maaske Grunden til at ikke Mos- 
tæppet strækker sig ind til selve Stenene er Vinden, som med 
stor Kraft hvirvler om disse Stene, som hindrende træder den 
iveien paa dens raske Fart over den forøvrigt flade Strækning; 
om Vinteren skulle ogsaa efter Sigende disse Stene ligge omgivne 
af en Ring, som strækker sig ca. 2' fra Stenen, paa hvilken Stræk- 
ning Sneen fyger ganske bort og fremviser den blottede Fjeld- 
grund, uagtet den ellers kan ligge høit nok rundt omkring. 
Fra Høl i Sysendalen, 2125', fører Veien ned nær Vøring- 
fossen, man stiger her omtrent 1000' lodret ned. Uagtet 
Dalbunden ikke kan ligge høiere end 1200', er dog Alpeplan- 
terne næsten overveiende i den øvre Ende af Dalen. Grunden 
til, at de ikke fortrænges af Lavlandsfloraen, maa rimeligvis 
søges deri, at Alpeplan terne stadig og let kunne rekruteres. 
Ethvert Vindstød, enhver Bæk kan let føre Frø, maaske 
ogsaa hele Planter, lige ned til Bunden af Dalen, da denne 
er meget smal og Fj eldene rage næsten lodret op paa Siderne. 
Lavlandsplanterne maa derimod kjæmpe sig frem efter hele 
