I)ERTHOLLETS pa rent kemiska iindersokningar gTimdade 
asigter^ men dereniot vara i strid nied Bergmans iippfatt- 
ning af frandskapsfindiallanden. Mot den sednares sats 
att en svagare Syra icke fdrinar rnbba en starkare nr dess 
birening med en bas, strida N:ris 92 — 94, der attiksyran, 
sasoni redan nainndt, visar sig liaiVa konimit i kemisk ak- 
tion med svaiVelsyradt natron. N:ris 95 — 97 ntvisa val^ 
att svafvelsyran astadkommer en vida stbrre rubbning af 
bireningen mellan attiksyra ocb natron 5 men att attiksyran 
dervid gbr ett motstand oeli forst smaningom, sa langt ske 
kan, utdrifves nr saltet, visar sig deraf, att en viss tids 
fbrlopp erfordrades, innan ledningsmotst^ndet nppgick fran 
3(3 till det belopp 40, som under de fbljande tvenne da- 
garne fortfarande observerades. 
Berthollets pastaende, att, da tvenne salter med 
olika syror och baser sammantraffa i en Ibsning, bada sy- 
rorna fbrena sig med bada baserna, bfverensstammer fnll- 
komligt med hvad redan blifvit anfbrdt. 
Slntligen torde vi fa redogbra for det satt, pa bvilket 
vi ntfbrt vara observationer af Ibsningarnes ledningsmot- 
stand. 
Fbr att vid dessa matningar knnna anvanda den kiins- 
liga och af batteriets fbranderligliet oberoende ditt'erential- 
galvanometern, blef det nodvlindigt att, enilr det var fraga 
om att nppmata motstandet nti en viitska, livilken fbljakt- 
ligen maste inrymmas nti den ena af de tvenne till differen- 
tial-galvanometerns anvandning librande ledningskedjorna 
oc'li nti denna till fblje af polarisation verka elektromoto- 
riskt, antingen belibrigen bringa denna kraft med nti rak- 
ningen eller ock att nentralisera densammas inflytande pa 
galvanometernalen. Det sednare astadkoms belt enkelt 
derigenom, att samma ’s atska afven infbres nti den andra 
