497 
ledning’ hariitinnan likasaval som iiti det pathologiska af 
den egentliga forlossningskoiisten. 
}lvad betratfar vdrden af sjuka harn^ sa anhaller jag 
fa tillagga fbljande motiver till dem, jag anfbrde uti mitt 
otVan aberopade fbredrag. Jii mera de inom fbrlossnings- 
aiistalterna fbrekommande, for dem nastan egna sjnkdo- 
inar bos baniafoderskorna geiiom aiidamalsenliga admiiii- 
strativa atgarder forebvggas, destomera fbrsvinna atVen 
sjiikdomarne lios de derstiides fbdda barneii, ocli genom 
en andamalsenlig liygicnisk vard af dessa torde allt all- 
maiinare det resultat kuiina erliallas, som sedan ett ar vnn- 
nits vid fbrlossningsanstalten i Gbteborg, nemligen att pa 
ett antal af omkring oOO derstiides fbdda endast ett par 
dbdsfall af fullburna letvande barn ilgt rum och ett mot- 
svarande ringa antal sjnkdomsfall intrilffat. Sasoni en fbljd 
deraf maste den undervisning oni spiida barns sjukdomar, 
liiroboken inneballer, blifva fiir barnmorskans iitbildning 
otillriicklig, och ersiittning derfbr torde bbra sbkas pa an- 
nat hall, mbjligen belst genom undervisning och skbtsel 
af barn vid ett barusjukhus. 
Ingen kan mera iln jag vara iifvertygad om nodviln- 
digheten af att de, som vid fbrlossningar bitriida barna- 
fbderskor, ej samtidigt bbra sysselsatta sig med vard af 
sjuka, vare sig barn eller fullviixna, men sasom fbrhallan- 
dena gestalta sig bos oss pa landsbygden, iir barnmorskan 
derstiides den enda tillgiingliga ])erson att vid sjukdoms 
fall radfraga, och sa liinge detta ej kan nndvikas, iir de 
ilfven i min tanke nbdigt, att man sbrjer fbr, att de rad 
hon efter sin liirobok lemnar, blifva gagnande, och dertill 
erfordras en fbrhiittrad mera praktisk och klinisk iinder- 
^’isning uti hvad som, af de skiil jag ofvan antydt, mdste 
falla inom hennes verkningskrets. Man skulle viil iifven 
Skand. Nat.-Forskare-Sdllsk. Mote 1863. 32 
