(378 
qvinqvenniet af detta arlmiidrade^ da vaccinationen anmi 
ej blifvit allman, visar sig dock ett betydligt sjimkande 
af dbdsfallen i smittkoppor. Med atskilliga vexliiigar efter 
vexlande epidemiska intiytelser fortgar detta sjunkande 
liktidigt nied vaccinationens allmannare iitbredning ned till 
old dOdsfall af simttko})])or under liela qviiiqveiiniet 1841 
ined 1845 eller blott Op) 9 proc. af samtliga dbdsfallen. 
Det visar sig till ocli med, att under de fern aren 184o 
med 1847 dbdsfallen ’i smittkoi)por i hela riket ej iippgatt 
till nier an 3G. Den libgsta an del i samtliga arets dbds- 
fall, soin talla pa sinittkopporna alltsedan aret 1801, liar 
utgjorts af 0,4 3 proc. aret 1851, hvareinot under det bfver- 
vagande dertalet enskilda ar hela detta arlmndrade igenoin 
dbdsfallen i smittkoppor })a langtnar ej uppgatt till en 
half procent.” 
Jag liar namnt niigra exempel bland de facta soin visa, 
hvad samhallet kan vinna genom den allmanna snndhetens 
viird. Men hvilka iiro de niedel, hvarigenom ett folk kan 
blifva delaktigt af denna vinst, som betalas i menniskolif? 
— Imperativa lagbiid med centrala och locala myndighetcr 
hafva i andra lander visat sig nbdvandiga, isynnerhet vid 
bbrjan af siindhetsreformernas insteg i ett samlialle, och 
de iiro det ntan tvifvel hfven hos oss. Men ntan en sam- 
tidigt fortgaende npplysning, som hos samhiillets olika 
classer skingrar oknnnigheten och fbrdomen i det som 
rbrer menniskans ph} siska lif, kan man befara, det afven 
de basta sanitara lagbestamningar blifva fbga verksam- 
mare an lagar om akerbruk fbr ofrnktbara lander. Dkun- 
nigheten, som iir den egentliga roten till det mesta onda, 
hvaraf den allmanna sundheten lider, traffas icke af lagens 
arm. Men der vi ej knnna lagstifta, knnna vi annn np])- 
lysa; der vi ej knnna befalla, knnna vi aniiii varna. Jag 
