20 
sig klart for Oie, at der gives Sammenordninger, hvori Solene 
paa samme Maade ere Led, som Planeterne i hvert Solsystem, 
at disse Sammenordninger atter ere Led i hoiere, og saaledes 
fremdeles, saa at Tanken ingensteds tor standse. Den som 
liar levet i Fortrolighed med disse Tanker, som vi her ikkun 
have antydet i flygtige Omrids, ham vil Minderne derom folge 
med under den natlige Himmel, og gjore ham Indtrykket rigt 
og levende. Skulde Nogen, som ikke foler dette, i Tillid til 
en maegtig Aandsudvikling i andre Retninger, ville troe sig 
berettiget til at ringeagte det, da vilde vi minde ham om, at 
den dybsindige Malebranche , efter at have hort en Tragoedie 
af Racine , spurgte: hvad beviser den? 
Vi have endnu ikke henvendt vor Opmaerksomhed paa den 
Characteer, Tanken om de andre Verdenskloders Beboere 
giver Indtrykket af Stjernehimmelen. Men idet vi nu ville 
henvende vor Opmaerksomhed paa de uendeligt mangfoldige 
Fornuftvaesener, som ere adspredte i dette Rum, traeder os en, 
i de senere Tider under forskjellige Former yttret Paastand 
imode, at der ene paa Jorden skulde findes fornuftige Skab- 
ninger, og at der i hele Tilvaerelsen ingen andre skulde vaere 
eller have vaeret end Menneskene. Tager man Sagen ganske 
abstract, kan man let taenke sig Muligheden af, at Skabningen 
havde paa vor Jord naaet sin hoieste Spidse, og at der paa 
ingen anden Klode end den fandtes Vaesener, hvori Fornuften 
var vaagnet til fuld Selvbevidsthed. Bliver man staaende her- 
ved, kan man da let ved Grunde, som ligge udenfor Sagen, 
f. Ex. poetiske eller religiose Anskuclser, lade sig bestemme 
til at tillaegge denne Mulighed Sandsynlighed eller endog Vir- 
kelighed; men betragter man Sagen i dens hole Sammenhaeng 
med den ovrige Tilvaerelse, vil hin abstracte Mulighed vise sig 
i den storste Uovereensstemmelse med Virkeligheden. Vi 
kunne her ikke gaae videre end i et hurtigt Overblik at minde 
om Meget, som kan tjene til at fremkalde den Verdensanskuelse, 
