23 
dommelige Styrelse. Hvert af do vandrende Himmellys faaer 
sin egen Guddom, udsmykket mod jordiske Egenskabcr. Den 
umaalelige Indflydelse, Solen har paa Jorden, og den ikke 
uvigtige Betydning Maancn liar, saavel ved sit Lys som ved 
sine Tidsskifter, lod let den Tanke opstaae, at ogsaa de andre 
Himmellys ikke kunde vaere uden Indflydelse paa de menneske- 
lige Forhold. Denne Tanke maatte saameget mere faeste Rod, 
som man ikke kunde falde paa at tillaegge Himmelen nogen 
Betydning uden med Hensyn paa Jorden. Om end Guderne 
havde en lioiere Tilvaerelse, vare de dog Jordens Guder, og 
denne Jord var Middelpunktet for det Hele. Man faldt da paa 
at tillaegge de Mindre blandt de vandrende Himmellys en Ind- 
flydelse paa de enkelte Menneskers Skjaebne. Saaledes opstod 
da Stjernetyderiet, som fandt en saa rig Understottelse i de 
menneskelige Daarligheder. Det sees let at en Soldyrkelse, 
eller en heel Himmeldyrkelse passer til dette Standpunkt; men 
at derimod Meget i den tidligere Fabellaere blot kunde bestaae 
ved Siden deraf, som Levninger fra en anden Tid, bvilke man 
ei vovede at fratage Maengden. 
I Henseende til Himmelens Bygning maatte man ogsaa 
paa dette Standpunkt endnu danne sig en falsk og altfor ind- 
skrmnket Forestilling, endsjondt denne var langt storre end 
paa de foregaaende. Forst taenkte man sig, at hele Himmel- 
hvaelvingen dreiede sig omkring Jorden, og at de vandrende 
Himmellys havde deres Baner paa denne Hvaelving. At taenke 
sig den anderledes end fast kunde man ikke falde paa. Det 
var Himmelens Befaestning, Firmamentet, som hvilede paa staerke 
Stotter, f. Ex. de hoieste Bjerge. Men senere indsaae man at 
hvert af de vandrende Lys havde sin Bane i en anden Afstand 
fra Jorden: man maatte give hver sin egen Hvaelving, en gjen- 
nemsigtig Krystalhvaelving, og over alle disse, Hvaelvingen for 
de faste Himmellys, den rene Ildhimmel, Saedet for den hoieste 
Uforanderlighed. Alle disse maatte dreie sig om en faelies Axe. 
