-0 
Sandsen for Lyset fra on hoiere, storre, niindre forgaengelig 
Verden. Lysets Herlighed trader her frein for os paa en eien- 
dommelig Maade. Dots oplivende og velgjorcnde Yirkninger 
liar altid gjort dot til det herligste Billede af Livet og det 
Gode. Under det klare, milde, aldrig blaendende Stjernelys, 
som kun i cn umaerkelig Grad gjor os andre Gjenstande syn- 
lige, men livor det saa at sige kun er Lyset selv som viser 
sig, have vi en Folelse som om Lys og Liv og Lyksalighed 
kun var hist i det Fjerne, men Morke, Dod og Skraek hernede. 
Det forstaaer sig. at en vis Art af eensidig Taenken let kunde 
give denne Opfatning en aldeles falsk Udtydning; men den 
Folelse, som Anskuelsen opvaekker i den uhildede Sands, har 
hermed intet at gjore. 
Til alt dette kommer Nattens dybe, saa at sige folelige 
Stilhed, under hvilken vi ligesaa svagt mindes om den lavere 
Yerden gjennem Oret, som ved Stjernelyset gjennem Oiet. 
Kort det er ingen tilfaeldig Leeg af Menneskets Indbildnings- 
kraft, som har vakt ham til Andagt under den natlige Stjernc- 
himmel, men det er en i Tingencs Natur dybt grundet Folelse. 
Hvor forskjellig herfra er ikke Maaneskinsnatten. Den 
mildtlvsende Skive noder os ikke, som Solen, til at slaae Oiet 
ned; men drager det op til sig og derved til Himmelen. Imid- 
lertid overstraalcr den Saameget af Stjernernes Lys, at disse 
langt mindrc faengsle vor Opnnerksomhed, tildeels endog slet 
ikke sees, og derimod viser den os nok af Jorden, for at hin- 
dre os fra at glemme den. Saaledes svaever Sind og Tanke 
mellem Himmel og Jord med ubestemt Retning, men fuld af 
blide Svaermerier. 
Lader os nu betragte de Skikkelser denne Grundopfatning 
antager paa Menneskets forsjellige Standpunkter. Yi kunne 
let forestille os den Maade, hvorpaa det ganske udannede Men- 
neske foler Stjernehimmelens Storhed. Den hoie Hvelving ud- 
breder sig over hele den Jordllade han kjender, og haever sig 
