Oldtidens classiskc Nationer udmaerkede sig ogsaa i denne 
Henseende vcd cn eedlere Smag. Paa deres Gudebilleder er- 
kjende vi, hvad Betydning dc have tillagt de forskjellige For- 
mer af Hjerneskallen og isacr af Panden. Vi finde Formerne 
gjengivne overnaturlige, men ikke unaturlige. Den vaticanske 
Apol staaer endnu for os ikke alene i helc Legemets Form 
og Holdning, men navnligen i Hjerneskallens Dannelse og Ansig- 
tets Udtryk, som et Billede af det meest Ophoiede og ASdle. 
Paa Jupiter see vi Panden overnaturligt frembugnende overOine- 
ne, paa Minerva glat, hvaelvet og hoi, paa Venus lav og Idle. 
Disse forskjellige Former kunde umuligen saettes i Stedet for 
hverandre uden aldeles at forstyrre hver Statues hele Cha- 
racteer. Hver af Formerne har altsaa sin saeregne Betydning, 
og Oldtidens meest classiske Nation synes allerede at have 
opfattet denne Betydning aldeles klart. Og dog var denne 
rigtige Opfattelse af Cranieformens Betydning ingenlunde byg- 
get paa anatomisk-physiologiske Grunde. De Gamle kjendte 
end ikke Hjernens Function; de vidste ikke, at den maa an- 
sees for Aandsevnernes legemlige Redskab. Den Betydning, 
de tillagde Hjerneskallens Form, var kun grundet paa hvad 
Erfaringen syntes at vise, og at deres levende Indbildnings- 
kraft havde vaesentlig Andeel i Tydningen kan skjdnnes deraf, 
at de ogsaa tillagde Oinenes, Orcnes, Naesens og Mundens 
forskjellige Former en lignende Betydningsfuldhed. Selv 
Aristoteles delede i den Henseende sine Jevnaldrendes For- 
domme. Tydningen af Hjerneskallens Former var altsaa paa 
den Tid endnu ingenlunde optraadt som egentlig videnskabe- 
lig Laere. 
Et ganske andet Udseende har Sagen faaet i vore Dage. 
ligesom overhovedet — som min udmaerkede Landsmand og 
Collega for nogle Dage siden har skildret for os — ethvert 
Naturphaenomen i Aandsudviklingens forskjellige Epoquer op- 
fattes heelt forskjelligt, saaledes er det ogsaa gaaet med 
