83 
Naar de ydre Knudcr eller Fremstaaenheder pan Hjerne- 
skallen ikke svare til lignende paa Hjernens Overflade, men 
meget mere hidrore fra andre ydre Deles Indvirkning, saa 
kan man fornuftigviis heller ikke ansee dem for Kjendetegn 
paa vissc Aandsevners seerlige Repraescntanter eller for saa- 
kaldte Hjerneorganer. Enkelte Cranioskoper have rigtignok 
opstillet den dristige Paastand, at der ifolgc deres Erfaringer 
finder en saadan Consens Sted mellem liver Aandsevne og et 
vist bestemt Sted af Hjerneskallen, at ved Aandsevnens steer- 
kere Udvikling altid dette Sted af Benct findes mere fremstaa- 
ende, om det end ikke er Tilfaeldet med den underliggende 
Hjernedeel selv. Men denne Paastand er ikke grundet paa 
sikkrere Erfaringer end den aeldre Paastand, at Orenes og 
Naesens Form eller at Furernes Lob i Haandfladen skulde 
antyde visse Characteertraek. Forgjaeves soger man en Stotte 
i den af Flere angivne Erfaring, at den dybest i Nakken lig— 
gcndeDeel af Hjerneskallen bugner staerkere frem vedKjons- 
driftens Fremhersken, og svinder ind efter Castration, ligesom 
ogsaa den lille Hjernes Irritation vides at bevirke Conge- 
stioner til Kjonsdelene. Kjonsdriften kan nemlig aabenbart 
ikke regnes til Aandsevnerne; den er begrundet i den legem- 
lige Avlingsdygtighed, og denne giver sig ikke alene tilkjende 
i de naermest tilsvarende Organer, men meer eller mindre 
maaske i alle Legemets Dele, saasom isaer i Stemmeorganet, 
i Haarvaexten, hos Hjorteslaegten paa en hoist paafaldende 
Maadc i Gevirets Fremskyden paa Pandebenene (altsaa rigtig- 
nok ogsaa paa Hjerneskallen men paa et Sted deraf, hvor 
Phrenologerne, besynderligt nok, ikhe have henlagt Kjonsdrif- 
tens Organ). 
Gaae vi til Betragtningen af Hjerneskallens Form i det 
Hole, og sporge vi hvoraf den betinges, da kan Svaret for 
allerstorste Delen hentes fra det Foregaaende. Fra forst af 
er Hjerneskallens hele hvselvede Deel ogsaa paa sin udvendige 
6 ‘ :; * 
