95 
och Japan, fr3n Pensylvanien och Ryssland. Jag har haft den 
aran alt pa motet i Stockholm forevisa Sallskapet en del af 
dcssa verktyg och adagaliigga det hvarom jag nu erinrat, att 
menniskan stodd pa sin lagsta bildningsgrad, ofver allt danat 
sig redskap af samma slag och samma form af sten, djursben, 
mussieskal, trii, eller andra harda och passande amnen. I nagra 
lander begagnas dessa redskap annu; i de fiesta finnas do blott 
i jorden fran en sa afliigsen tid att intet minne racker dem. 
SmSningom hafva antingen samma stammar liirt sig bruket af 
smalta och smidda metaller, eller och hafva andra stammar 
invandrat och fran andra stiillen medfort metallers bruk, och 
med dem en hogre kultur. Detta sednare ar patagligt forhal- 
landet har i Skandinavien. Yi kunna harstiides tydligt skilja 
mellan 3ne skarpt begransade bildningsperioder: den forsta 
under hvilken invanarne harstiides nyttjat redskap och vapen 
endast af sten, och djursben m. m. men aldrig af metall (Har 
forevisades nagra stenredskap fran Norrige och tillhoriga Chri- 
stianias Antiquariska Museum); den andra, under hvilken in- 
byggarne harstiides nyttjat redskap och vapen af metall, men 
ej af jern, blot af brons (Har forevisades bronsvapen fran 
Norrige); den tredje, under hvilken de nyttjat vapen och red- 
skap af jern. 
Huru manga folkstammar har i Skandinavien statt pa den 
laga kultulgrad att de haft redskap och vapen endast af sten, 
kanna vi val annu icke bestiimdt; men sa mycket veta vi, att 
polarstammen, som nu finnes fortrangd till de nordligaste delarna 
af halfon, fordorn bott i vida sydligare trakter an nu, och der 
nyttjat redskap af sten. Huru lange denna lagsta bildnings- 
period i Skandinavien fortfarit, kunna vi icke afgora, icke hel- 
ler kunna vi noga bestamma for huru manga ar sedan den 
har upphorde; men att den gar tillbaka i den graaste forntid 
kunna vi sluta deraf, att icke var Historie och knappast vara 
iildsta fornsagor hafva nagot tillforlitligt att derom fortelja. 
