96 
Och atk dctta vildhctstilstand fortfarit under en ganska lang 
tid, kunna vi sluta saval af stenredskapernas beskaffenhet (Jemf. 
Ur-inv. I. 1. p. 72) som af deras stora mangd och olika slag, 
atminstone i sodra delarne af Skandinavien. Af grunder, den 
tiden icke tillater mig att liar utveckla, har jag ansett mig 
kunna sluta att upphorandet af detta stadium, atminstone i 
sodra Skandinavien, icke kan ligga narmare var tid an vid 
pass 3000 ar; — kanske ar det derifran vida mer aflagsnadt. 
Niist efter denna period hafva, pa olika tider och fran 
olika hall, intradt 2ne olika slags bildningar i Skandinavien; 
den ena fran vester, den andra, troligen langt sednare, fran 
oster. Detta sistnanula markvardiga forhallande har, sa vidt 
jag vet, forst blifvit adagalagdt och grundligt bevist af Herr 
Professor Rudolf Keyser harstades, uti dess vpperliga Afliand- 
ling “Om Nordmaendenes Herkomst og Folke-Sliigt- 
skab“ och hvari den Larde sprakforskaren kommit i hufvud- 
saken til sarnma resultat, hvartill jag pa en helt annan vag 
blifvit ford. 
Den iildre af dessa 2ne bildningsperioder, hvilken slutligen 
forsvann for den yngre, har saledes i jorden hos oss qvarlem- 
nat redskap och vapen af brons. Dessa vapen och redskap och 
prydnader aro icke blott till amnet, uta'n afven till formen och 
fremfor allt till de derpa ritade siraterna, sa olika dem, hvilka 
tillhora den 3dje perioden, afven da dessa utgora prydnader 
af brons, att de icke gerna kunna forblandas. Som bevis pa 
bronsprydnadernas utseende fran jernaldern, kan anforas “Urda^ 
II. pi. 16 fig, 2, sid. 372. Man kan aldrig forblanda dess 
sirater med bronsalderns. Pa detta markvardiga forhallande 
har, sa vidt jag vet, en af Danmarks utmiirkta fornforskare 
Herr Justitie-Radet Thomsen i Kopenhamn forst fastat upp- 
rnarksamheten. 
En och annan Antiqvar hyser annu den mening att det 
varit en och sarnma folkstam harstades, som forst nyttjat sten- 
