305 
trott, bor anscs sasom dcnnas forsta phalange utan afven att 
det samma horde g-alla for stortans sa kallade os metatarsi. I 
enlighet med denna asigt antogs, att os metacarpi och os me- 
tatarsi saknades for tummen och stortan, med undantag af de 
fall, da mojeligen spar till dem kunde forekomma i rudimen- 
tart tillstand. Hr. Retzius fastade upmiirksamhbt derpa, att 
allmanneligheten af detta bildningsforhallande bos tummen och 
stortan vore serdeles markvardig, da man besinnade de olika 
former under hvilka diiggdjurens extremiteter framtrada, bland 
hvilka former de skalartade djurens iiro de mest afvikande *). 
Grunden hartill trodde Hr. Retzius bora sokas i en tendens, 
sa val i menniskans fot, som i de 5taiga daggdjurens fram— 
och bakfotter att narma sig den typ som tillhor menniskohan- 
den, i hvilken tummen spelar den utmarktaste rolen; ett for- 
hallande som Sir Charles Bell sa val framstallt i den snillrika 
skriften om Menniskans Hand. 
3. Den Samme talte om “Fordubbling af forsta Kilbenet“. 
Han forevisade foten af en fullvuxen qvinna hvars os 
cuneiforme primum var horizontelt deldt i tva delar, en ofre 
och en undre, bada sins emellan bildande en fullstandig ledgang 
med platta ytor. Med anledning haraf hade Hr. Retzius un- 
dersokt detta bens yngre bildningsforhallanden, och hiirvid fun- 
nit, att iinnu i 3dje aret detsamma fornamligast bestod afbrosk 
i hvars nedre del fanns en mindre benkarna. Vid circa 5 ars 
alder var den nedre tjocka halften till storsta delen forbenad, 
men den ofre broskartad liksorn en blifvande epiphys. Hr. 
*) Cetacerernes framfenor hafva harvid ej ansetts bora inga i jemfo- 
relsen, da dels i dem ingen egentlig skilnad ar emellan bildningen 
af ossa metacarpi och phalanges digitorum, dels antallet af dessa 
sednare sa helt och hallet afviker fran den allmanna typen for de 
ofrige daggdjuren. 
20 
