322 
begge disse Afdelinger af det centrale Nervesystem overho- 
vedet ansees for at udgjore et uadskilleligt Hele. 
Man kan ikkc naegte, at de af Volkmann fremsatte Ind- 
vendinger mod Reflextheorien ere af den allerstorste Yaegt. 
Betragter man denne hole Theorie noget noiere, vil man ei 
heller kunne naegte, at isaer den Forklaring, hvorpaa den stot- 
ter sig, nemlig Grundrorenes mindre skarpe Isolation i Ryg- 
marven er aldeles mnedholdelig. Laeren om denne Isolation 
gjorde den Praecision begribelig, som vi finde i al Sandsning 
og Muskelbevaegelse; men for at den skal gjore den begribe- 
lig, maa Isolationen aabenbart have Sted i hele Nervegrund- 
rorenes Forlob. Yar den kun fuldstaendig udenfor Rygmarven, 
men ufuldstaendig medens Grundrorene forlob i denne selv, 
saa maatte ogsaa den hele Praecision falde bort. Men heller 
ikke Volkmanns Theorie kan vaere den rigtige, thi mangfol- 
digeForsog, isaer de, hvorved Rygmarven gjennemskaeres, vise 
tydeligt nok, at Rygmarven ikke med samme Ret som Hjernen 
kan siges at vaere Bevidsthedens Saede. 
Der er altsaa aabenbart en Deel Modsigelser i disse for- 
skjellige Angivelser, der dog maaskee allerede ved de for- 
haandenvaerende Erfaringer i det Yaesentlige vilde kunne haeves. 
Det maa forst og fremmest indrommes, at ligesom den 
Bichatske Inddeling af Organerne som henhorende enten til 
det bevidste eller det ubevidste Liv var meget for stringent, 
saaledes er ogsaa de Nyeres Adskillelse af de saakaldte Re- 
flexionsbevaegelser i Modsaetning til de vilkaarlige langt be- 
stemtere end den viser sig i selve Naturen. Det Characteri- 
stiske for Reflexionsbevaegelserne skuld e vaere, at de fremkaldtes 
ved ydre eller indre Indvirkninger med Omgaaen af Bevidst- 
heden og Yilliesbestemmelsen. Men den simple Iagttagelse af 
vort eget Legemes Bevaegelser viser os, at denne Characteer 
gjaelder i storre eller mindre Grad for saa godt som dem alle. 
Saaledes forst og fremmest for alle saakaldte instinctagtige 
